538 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1870. 
backe, samt att det ej blifvit tillfälligt nedgräfdt, emedan det 
låg väl omslutet af den vid Köpinge vanliga kalkmergeln; och 
var öfver skelettets läger de vanliga ränderna af hvit sand, lera, 
kalkmergel, rödsand och slutligen sandblandad mylla... .» 
Skelettet är visserligen temligen ofullständigt och har vid 
uppgräfningen blifvit atskilligt skadadt, men af det som är till- 
varataget kan man med största sannolikhet sluta, att djuret i 
sin helhet funnit sin graf pa stället, samt att det icke varit ut- 
satt för något yttre vald, som a benen lemnat spår efter sig, 
såsom krossningar 1. d. — Af hufvudet finnes i behåll: bakhuf- 
vudet med en del af basis cranii, ofvan- och mellankäksbenen, 
ehuru söndriga och åtskiljda, en nästan hel och en afbruten 
underkäkshalfva; samt af öfriga skelettet: atlas jemte nagra 
rygg- och ländkotor (de flesta sönderbrutna), 11 refben, ena 
bäckensidan, skulderbladen, extremiteternas alla större ben, samt 
åtskilliga af fötternas. — Färgen a samtliga benen är ljust brun- 
aktigt grahvit och liknar den något grusblandade mergels, hvari 
de legat, och som ännu der och hvar vidhäftar dem, fastän i 
alltför ringa mängd, för att ge rätt begrepp om jordlagrets egent- 
liga beskaffenhet. Deras yta är skroflig, för känseln något grusig 
och på åtskilliga ställen djupt anfrätt och murken, i synnerhet 
a de mera spongiösa partierna, samt visar för öfrigt den porösa 
yt-textur, som är vanlig hos ben af unga djur. På några fläckar 
hafva de en krithvit yta, som vid beröring faller i pulver; för 
öfrigt äro de mycket spröda, 1 brottet gulhvita, samt påfallande 
lätta. 
Svårigheten att skilja mellan skelett af varg och hund af 
samma storlek blifver naturligtvis större i samma man djuret 
varit ungt. Det här ifrågavarande skulle sålunda möjligen kunna 
antagas hafva tillhört en ung hund af mycket storvext ras; men 
detta tyckes mig motsägas dels af sjelfva fyndortens beskaffenhet, - 
dels deraf att så stora hundar väl icke i en aflägsen forntid här 
förekommit, då de, så vidt jag vet, äldsta qvarlefvorna af vårt 
"lands hundar tillhört en vida mindre ras. Sannolikt hafva der- 
emot vargar fordom både förekommit och ynglat i södra Skåne, 
