EISEN, BIDRAG TILL SKANDINAVIENS OLIGOCHATFAUNA. 955 
i vanliga fall föga öfverstiger 200 m.m. (fig. 1). Kroppen är lång- 
sträckt, cylindrisk, el afsmalnande, bakät utvidgad och afplattad 
(ig. 26). — Lobus cephalieus är nästan jemntjock, framtill något 
uppsvälld. På den uppsvällda delen finnes en tvärfära. Dess bakre 
förlängning delar segm. buccale fullkomligt, samt når det första 
beväpnade segmentet. Sällan finner man exemplar, på hvilka Lob. 
cephal. synes omärkligt öfvergå i segm. buccale, i hvilket fall man 
alltid vid närmare påseende skall finna den begränsad af tvenne, 
ehuru kanske otydliga, längsfåror. Den är försedd med tvenne of- 
tast tydliga och djupa tvärfäror (fig. 23 & 24). Undertill är Lobus 
cephalicus försedd med en längsgående fåra eller ett veck, hvilket 
mot spetsen oftast är tvåklufvet (fig. 25). 
Tubercula ventralia äro belägna på 14 segmentet. Gördeln 
är stor, framstående och tydlig, innefattar vanligen 6—8 ringar, hos 
större exemplar från 30, 31, hos mindre från 28, 29. Undertill 
bär den tvenne längsgående parallela svulster, i hvardera af hvilka 
en rad tydliga pep er kunna urskiljas. Ändsegmentet är litet, 
föga utdraget. De öfriga segmenten äro tydligt br till tre-ringade, 
på midten ofta med en ljusare linie. Hos större exemplar uppgå de 
vanligen till 150 a 180, hos mindre deremot ofta endast till 130. 
Borsten äro ljusgula, sittande 2 och 2 tätt tillsamman, både på 
främre och bakre delarne af kroppen (fig. 24—26). Att de enligt 
HOFFMEISTERS utsago skulle på främre delen af kroppen sitta lika 
långt från hvarandra åtskiljda, har jag ej kunnat observera. 
Färg. Hos denna, likasom de flesta slägtet tillhörande arter, 
är undre sidan vanligen färglös eller rostgul. Den öfre deremot mer 
eller mindre röd- eller siennabrun, efter vistelseorten varierande lju- 
sare och mörkare. I fet mylla finner man oftast individer, på hvilka 
den främre delen är mörkbrun eller violettbrun. De bakre segmen- 
tens färg varierar mindre, de äro nästan alltid ljusare, gulbruna. 
På fuktigare ställen blir färgen ljusare och gråare, olikheten mellan den 
främre och bakre delen försvinner då mer och mer. Gördeln är lefver- 
brun, stundom öfvergäende i rostgult eller rödbrunt. Fpidermis är 
vanligen skönt iriserande, isynnerhet hos de mörkare exemplaren. 
De ljusast färgade irisera stundom nästan intet (Fig. 1 & 2). _ 
Vistelseort och lefnadssätt. I åkrar, trädgårdar, samt 
företrädesvis i gödselhögar träffas denna art särdeles allmänt. Om 
dagen uppehåller den sig vanligen mer eller mindre djupt under 
jordytan. Om natten deremot ser man den ofta från skymmningens 
inbrott till daggryningen i större massor krypa omkring ofvan jord- 
ytan. Under vintern går den djupare ned under jordytan, stundom 
JB OM 
Utbredning. Åtminstone i Sveriges sydliga och medlersta 
provinser är denna art allestädes en bland de allmännast förekom- 
mande. I Norge har jag antecknat den från Drammen, Christiania 
och Valders. I Frankrike, Tyskland och England förekommer den 
likaledes ymnigt. Af Faprıcivs uppeifves den för Grönland, ehuru 
