EISEN, BIDRAG TILL SKANDINAVIENS OLIGOCHATFAUNA. 963 
Cingulum magnum, conspicuum, e septem 1. octo segmentis (27 
-—33; 26, 28, 29, 30—32, 33, 34, 36) confectum; infra in 
utroque latere papillis plerumque duabus. 
Set bing approximate, parte anteriore multo crassiore quam 
posteriore. | 
Segmenta 130—150, incisuris profundioribus, bi- vel triannulata, 
s&pissime irregulariter striata. 
Longitudo 100—200 m.m. 
Beskrifning. Kroppen är cylindrisk, framät afsmalnande, 
bakät stundom ehuru högst obetydligt afplattad. Den när en längd 
af 200 m.m., men former finnas äfven, hos hvilka den ej uppgår 
till mer än 100 m.m. Lobus cephalicus är framtill nästan jemn- 
tjock eller afsmalnande; oftast är den dock indragen, då den får ett 
afrundadt och afhugget utseeende. Undertill är den försedd med en 
längsfåra, hvilken når spetsen och urhålkar densamma, hvilken ur- 
hålkning äfven synes ofvanifrån. Dess bakre förlängning är smal 
och kort, samt delar segmentum buccale till 3 eller 3, från hvilket 
den ofta är skiljd endast genom en otydlig tvärfåra,, nedom hvilken 
den ofta synes förlänga sig (fig. 66, 67 o. 68). Tubercula ventralia 
äro stora, belägna på en svulst, hvilken ofta sträcker sig öfver 13 
och 15 segmenten (fig. 69). Mellan dessa och gördeln finnas ofta 
nästan på hvarje segment, företrädesvis dock på 18, 19, 21 små 
svulster, hvilka framstå tydligt dels genom sin ljusare färg dels ge- 
nom sin höjd. Gördelns läge är något varierande. Vanligen 
börjar den med 27 segmentet och sträcker sig öfver det 33, 34, 
men äfven finnas former, hos hvilka den intager läget af: 26, 28, 
29, 30—32, 33, 34, 36. Undertill är den försedd med oftast 2 
par (sällan 3 par) tydliga papiller, belägna på tvenne genom ett 
annat ätskiljda segment (fig. 70). Stundom finnes äfven en rad med 
papiller, men dessa äro då högst otydliga och försvinnande. Bor- 
sten sitta 2 och 2 tätt närmade hvarandra; de äro co-formigt böjda 
med den främre kortare delen något tjockare än den bakre längre 
(fig. 71). Segmenten variera 1 antal mellan 130—150, de äro 
oftast tydligt treringade. 
Färg. Hos ingen art är färgen så varierande som hos denna. 
Som regel gäller, att den totalt saknar den för nästan alla våra öf- 
riga arter egendomliga bruna färgen på ryggen, företrädesvis på de 
främste segmenten, samt att de främste och bakerste segmenten äro 
ljusare än den öfriga kroppen. De olika lokaler, på hvilka arten 
uppehåller sig förändra både dess färg och storlek. Man kan der- 
före urskilja flera varieteter, väl åtskiljda i sina yttersta former, men 
mellan hvilka dock tydliga öfvergångsformer träffas. De mest karak- 
teristiska äro följande: 
