NORDENSKIÖLD, REDOGÖRELSE FÖR EN EXPED. TILL GRÖNLAND. 1051 
tunna sexsidiga taflor, och augit. Den skiljer sig härigenom från 
den egentliga grönländska basalten och basalttuffen, om ock den 
tydligen endast utgör den äldsta länken af N.W. Grönlanås 
mägtiga vulkaniska och plutoniska bergartserie. Vid de branta 
stuporna på halföns vestra sida kan man se, att äfven denna 
dolerit är underlagrad af starkt omkastade sandstenslager, af 
samma lösa beskaffenhet som de öfverliggande sand- eller sand- 
stensbäddarne. 
Straxt på andra sidan om det låga, endast nagra fa fot öfver 
hafvet höjda näs, genom hvilket denna halfö sammanhänger med 
Noursoaklandet, möter man först de ofvanbeskrifna Atanelagren (e), 
derpa följer sand, sedan en basaltbädd ater täckt af sandlager 
vexlande med skiffer och genomkorsade af mägtiga plutoniska 
nr 
gängar (a a', a”, a”), hvilka icke tyckas hafva utöfvat det ringaste 
inflytande på den lösa sand, genom hvilken de frambrutit. Endast 
ett eller annat sandkorn finner man liksom insmält eller snarare 
inrostadt på ytan af gången, hvars öfra del numera oftast bildar 
en från de omgifvande lösare jordlagren tvärbrant framskjutande 
kam !). Mellan skifferlagren finner man ett eller annat mindre 
kolband och i sanden här och der en förkolad trästam, men 
inga egentliga bladaftryck, innan man når en höjd af omkring 
1200 fot ?) öfver hafvet. Här vidtager en lerblandad sand eller 
sandsten, öfverlagrad af en temligen fast skiffer och mellanlagrad 
af föga mägtiga bäddar af jernlersten (b), ofta afsöndrade i större 
eller mindre linsformiga partier och ytterst rika på miocena 
vextlemningar. Dessa förekomma ej allenast i jernleran utan 
äfven i den närmast omeifvande, något tillhardnade sandstenen, 
och kunna kanske erhållas mer fullständiga ur denna än ur den 
ytterst hårda och svarklufna jernlerstenen. Ofta träffar man i 
sandstenen bollar eller platta ellipsoider af jernlersten, isynnerhet 
på ytan så fullsatta med vextlemningar, att det ser ut, som om 
1) Den här förekommande eruptiva bergartens märkvärdigt ringa inverkan på 
de omgifvande sandlagren har äfven förvånat BROWN, som antyder möjlig- 
heten, att de ej skulle vara från samma tidskifte. 
2) 1084 INGLEFIELD; 1175 medeltal af sex mätningar med aneroid af WHYMPER ; 
1203 enligt mätning med aneroid af 1870 ärs expedition. 
