186 A Balaton-melleki lakossäg neprajza. 
Ime, ezek az adatok, melyeket az egyes falvakban az idösebb polgärok mond- 
tak be, elegge bizonyitjak, hogy a sövenyfalü häz egykor, s meg a XIX. szäzad 
elejen is, csaknem kizäarölagos häzalakja volt a Balaton mellekenek; a kövel valö 
epitkezes az Eszaki parton föleg a XIX. szäzad mäsodik negyedetöl kezdve terjedt 
el, reszint Keszthely värosa felöl, reszint — s talän mär valamivel elöbb is — a 
Balaton partjara települt sväbok reven, a kik, ügy lätszik, kezdettöl fogva köhäzakat 
epitettek maguknak, gyorsan höditott tert es ma mär csaknem teljesen kiszo- 
ritotta az ösi sövenyhazakat. A sövenyhäzakböl legtöbb maradt meg meg a Balaton 
delnyugati öble &s a Kis-Balaton körül, de ügy itt, mint az egesz deli parton 
mind jobban Es jobban kiszoritja azt a särtömeses häz. A Balaton melleken tehät 
az Ösi magyar £pitkezesi alak a sövenyfalu häz volt, s hogy ez mennyire kizärö- 
lagosan uralkodhatott e videken, arra fölemlithetem, hogy a nephagyomäny szerint 
ügy Bfö-Kajar, mint Fokszabadi legelsö temploma is sövenyfalü volt. 
Epült pedig a sövenyfalü häz — läsd a 15. äbrät — a következökepen: 
kijelölven a häzhelyet, a földet azon a helyen egyenesre ästäk s a negy föfal 
szamära leraktäk a negy Zalpfat 
vagy Zalpgerendaät (a, b), melyeket 
a sarkokon egymäsba eresztettek ; 
e gerendäknak az egybekapcsolä- 
son tül levö vegeit rendesen le- 
vagtäk, neha azonban — legaläbb 
reszben — mint azt 19. fenyke- 
pünk mutatja, meghagytäk. E keret 
negy sarkäba ällitottäk fel a negy 
fülest (neveztek szegfanark, dallo- 
gerendanak, oldalfanak €s oldal- 
gerendanak is, az äbrän c), melyek 
felül tenyleg fülesen vegzödtek. 
15. äbra. A sövenyhäz väza. Ezek a fülesek tartottäk a talp- 
gerendäknak megfelelö Koszorı- 
gerendakat, melyek közül a ket hosszüt koszorufanak (d), a ket rövidet fögerenda- 
nak (e) is neveztek. Minthogy a regi sövenyhäznak csak ket helyisege volt, a talpfak 
es a koszorüfak köze ällitottäk azt a köt közgerendät, (c), melyek a ket helyiseget 
egymästöl elvälasztö közfalat tartottäk; ebbe a väzba illesztettek be az ajyto- Es 
ablakszdrfakat. Mindezek tölgyfaböl valök. A szabadon maradt közökbe aztan egy- 
mästöl egyenlö, 1—1!/, sukkos tävolsägban Zölgyfa-karokat ällitottak fel, ezeket 
befontäk magyarö-, rekettye- es gyertyän-vesszövel s igy keszen volt a sövenyfal; 
erre a fonott falra löval megtipratott polyvas sart vertek fel kivül-belül; mikor ez 
megszäradt, ü) särt vertek ra s ezt igy ismeteltek addig, mig a fal eleg, vagyis 
50—70 cm. vastag nem volt. Ilykepen a sövenyfal a häz gerendäzata közti ürt 
töltötte ki, a polyväs sär a kettöt összetartotta. A nep ezt a falat nagyon szerete, 
mert meleget tartott. 
Az ilyen sövenybäzak rendesen kicsinyek voltak s mestergerendajuk älta- 
läaban nem volt, nem is kellett, mert a fögerendäk nem voltak oly hosszüak, 
hogy a padläs terhet mestergerendäval valö alätämasztäs nelkül meg ne birtäk 
volna. Mestergerendät csak a szelesebb häzaknäl alkalmaztak s akkor az a koszorü- 
fäkkal egy nivöban feküdt majd csak a szoban, majd mind a ket helyisegen vegig; 
