A Balaton-melleki lakossäg neprajza. 187 
ezen feküdtek aztän a fögerendäk, s azok tartottäk a deszkapadläst, melyet felülröl 
besäroztak. A padläs maga a sövenyhäzaknäl, minthogy ezeknel külön kamrahelyiseg 
nem volt, kamaräul szolgält, oda került fel a gabona, a gazdasagi szerszamok egy 
resze. Ezek sülya bizony a mestergerendät gyakran kemeny pröbära tette s ha az 
mär nagy idöt ert meg, a szü is ette, meg is korhadt, bizony megtörtent, hogy meg- 
roppant, s ilyenkor egy erös faoszloppal, duczcezal tamogattäk ala. Innen eredt az 
a balatonmelleki adoma is, a mely szerint az egyik polgär kerdi a mäsiktöl: «L.ättäl-e 
mär parduczot ?>» — «Nem en!» — feleli az. — «Gyere hozzam, nälam lätsz !» Bevezeti 
tärsät a häzäba s megmutatta neki a gerendät tartö egy par (vagyis ket) duczot. 
A sövenyhäznak megvolt a maga eredeti fedelszerkezete is, a csücsfal es a 
tüzfal közepe elött ugyanis egy-egy agasfa (h) emelkedett fel s ez tartotta a haz- 
tetö gerinczet kepezö ötelüre äcsolt szelement (g),; az agasfäk tölgyfaböl voltak, a 
szelemen azonban härsfäböl, mert ez könnyebb, mint a tölgy. A szelemenre aztän 
16. äbra. Häzoromzatok a Balaton melleken. 
räakasztottäk a szinten härsfaböl valö sagfa- vagy födelfa-pärokat (%), melyeket 
faszeg kapesolt össze, s melyek egymästöl egy arasznyira voltak. (A sagfa a mai 
tetöszerkezet ssarufajanak felel meg, csakhogy ezeket egymästöl felölnyire rakjak.) 
A ragfäk alsö6 vege nem a koszorüfakon, hanem az ezekkel pärhuzamosan haladö 
es a padläs fögerendäinak vegen nyugvö vizvetö- vagy särgerendära (f) feküdt. 
A sövenyfalü häznak nem volt külön jöl kifejlett Zorndcza, hanem csak eresze 
(isztergye, usztorja, üsztörje, ereszalja, ragalja), ezt pedig a padläsnak a koszorüfa Es 
vizvetö-gerenda közti resze kepezte. A ragfäkat a /eczek kapcsoltäk össze ugyan- 
csak härsfäböl, a fedel nad vagy szalma, az ezek lekötesehez szükseges guss 
rekettyeböl, a csapfato gyertyanfaböl volt. Ilyen meg ägasfäval ellatott sövenyfalü 
häzat mutat be 18. fenykepünk Köröshegyröl. 
Az ägasfahoz hatalmas, erös, egeszseges tölgyfa kellett; ha ez aztän megeve- 
sedett, megrokkant s a häzat összedülessel fenyegette, üjjal kellett pötolni. Csak- 
hogy a XIX. szäzad közepe feleE mär azoknak a nagy erdöknck, a honnan ilyen 
agasfäkat lehetett vägni, vegük volt, s ekkor lepett az ägasfa-szerkezet helyebe az 
ollofds szerkezet. Megvolt ez meg a sövenyhäzakon is, de alkalmazäsa inkäbb a 
