158 А. BERTELSEN. 
findes desuden fra Umänaq 2 helt hvide Skind fra 1872 og 1885. De 
i Distriktet forekommende Fugle er overvejende lyse; undtagelsesvis 
(ikke over 1 9/4, af den samlede Forekomst) ses mørkere Individer, som 
af den indfødte Befolkning sædvanlig kaldes Igassoq, d.e. som koger 
— som er sodet af Røgen. 
Stormfuglen yngler ved 87 — 114 — 128 og 161, altid flokkevis fra 
nogle faa tusinde og indtil 20—25000 Par de enkelte Steder. Den sam- 
lede Forekomst i Umånaq Distrikt anslaar jeg til omkring 60000 Par. 
Ved Ynglepladserne findes altid andre flokkevis ynglende Fugle, 
hyppigst Hvidvinget Maage og Graamaage, men iøvrigt ogsaa Rider, 
Lomvier, Tejster, Alke samt nogle Ravne. Samtlige Ynglesteder i 
Umånaq Distrikt findes forholdsvis langt inde i Fjordkomplekset og 
alle 1 Gnejsomraadet, hvor Fjældformationerne tilfredsstiller Fuglens 
Krav til Redeplads; i andre Distrikter yngler Stormfuglen dog ogsaa 
paa Basaltfjælde. Sydligere end Отапаа Distrikt yngler Stormfuglen 
paa Grønlands Vestkyst kun paa Disko, hvor dens sydligste Ynglested 
er ved Blaafjæld (69°20’ п. Br.) paa Øens sydvestlige Runding. 
Efter Greseckrs Opgivelser at dømme forekommer Stormfuglen 
nutildags i langt ringere Antal i Diskobugten end for et hundrede Aar 
siden (foranlediget ved Hvalfangstens Ophør?). Naar GIESECKE 
Г. Eks. 1777, 1807 nævner Qumarfik (Kronprinsens Ejlande) som »Op- 
holdssted for Stormfugle i Mængde«, maa. dette sikkert formodes at 
have staaet 1 Forbindelse med den da drevne Hvalfangst; Yngleplads 
kan Stedet, naar Hensyn tages til Landets Formation, sikkert aldrig 
have været. 
Stormfuglen! efterstræbes ikke saa lidt af Grønlænderne, om den 
1 Om Smagen af Stormfuglen og dens Æg foreligger forskellige Beretninger. 
GIESECKE skriver 1/9 1807, at Stormfuglen smager saa forfærdelig, at selv 
Grønlænderne (i Diskobugten) ikke plejer at spise den. HorBozz (Godhavn 
1825—28) omtaler de store, hvide Æg som særdeles velsmagende. Funcx (Uma- 
naq 1833—37) meddeler, at Grønlænderne i Umånaq Distrikt spiser Fuglen, 
skønt den altid er lidt trannet; men en Grønlænder i Diskobugten vilde ikke 
nyde den, og forundrede sig over, hvorledes hans Landsmænd ved Umånaq 
kunde spise den, indtil han selv kom dertil og smagte den Forskel, der var paa 
en Fugl, dræbt i saa kort en Afstand fra hans Hjemsted. Hvad Ægget angaar, 
finder Funcu, at Stormfugleægget er det bedste af de Fugleæg, der bringes ham, 
saaledes f. Eks. at foretrække for Lomvieægget. Der er vel en stram Lugt ved 
Skallen; men han finder Blommen fin og velsmagende. I Diskobugten blev Storm- 
fugleægget derimod ikke spist, fordi det var for trannet. Funcu antager, at 
denne Forskel kunde være fremkommet ved, at Stormfuglen i Diskobugten 
tildels ernærede sig af Hvalaadsler. VANHOFFEN (Umånaq 1892—93) erklærer 
Ægget for overordentlig velsmagende. Heim (Umanag 1910) skriver, at lige saa 
godt som Lomvieægget med den næsten røde Blomme smager, lige saa sikkert 
hører Stormfugleægget med dets om Fuglerede mindende gennemtrængende 
Lugt til det modbydeligste, som han nogensinde har smagt. 
