Biskop, Dr. theol. Otto Fabricius. 299 
ег temmelig afvigende fra Fabricius’s. I sit Indlæg, der unægtelig er 
særdeles velskrevet, men 1 al sin ulastelige Formfuldendthed gennem- 
uforskammet, giver Sevel forst en vidtloftig Udsigt over sin pæda- 
gogiske Lobebane og sine Rejser, erklærer dernæst, at Kronprinsen har 
givet ham Ret til at prove Undervisningen i alle Skoler i Danmark og 
Norge, og fortæller derpaa, hvorledes han med Gehejmeraad Brandts 
og Inspektørens (Gudes) Vidende havde indfundet sig i Waisenhusets 
Skole. Man havde indbildt Fabricius, at Sevel skulde prøve hele Stif- 
telsens Indretning paa gennemgribende Maade, og han lader Fabricius 
spille en Rolle, der synes mindre spagfærdig end 1 Fabricius’s egen 
Fremstilling. Han kaster et vist komisk Skær over Fabricius, idet han 
siger: »Imedens jeg den 22 Maj stod i den tredie Classe og spurgte Bør- 
nene, seer jeg en Mand komme ind ad Døren i en lang Slobrok, Huen 
halv nedtrukken over Øynene og begge Armene slynget i Barmen over 
hinanden. Han nermede sig til mig i en stolt Stilling, med en bizar 
Mine og Tone spurgte hand mig i Børnenes og de trende Læreres Ner- 
værelse paa den Maade, som er berettet i hans P. M. ...« Sevels Skri- 
velse, der helt igennem er præget af den overlegne Tone, som kende- 
tegner en Mand, der er sig bevidst at sidde fast i Sadlen, ender med en 
skarp Kritik af Fabricius. Han finder, 1) at Fabricius lider af »Inspec- 
" tionsaabrynde«, og 2) at han tror, at Undervisningen 1 Waisenhuset ег 
uforbederlig god, og altsaa ligner Biskop Tønne Bloch paa Fyen, der 
modsætter sig alle Skoleforbedringer. Sevel finder tværtimod, at Under- 
"visningen i Waisenhuset lider af adskillige Mangler: Børnene plages 
med Opramsning af Forklaringer og med megen Udenadslæren; og han 
synes, at det vilde være nok saa passende, om Fabricius selv gav et 
Par Timers. Undervisning om Ugen i Stedet for at lade sig betale for 
at holde Prædikener, som det er hans Pligt at holde! Hentydningen 
er klar nok — han sigter aabenbart til Salget af de »Fem Taler«, og 
hans Kilde er lige saa utvivlsomt en velvillig Sjæl indenfor Waisen- 
huset, muligvis Hee Wadum. Endelig 3) kan Sevel paa ingen Maade 
tro, at Fabricius er bange for at have forløbet sig, siden han til de grøn- 
landske Seminarister skal have udtalt sin Forundring over, at Kongen 
har udnævnt Gehejmeraad Brandt til Chef for Missionsvæsenet. Sluttelig 
indstiller han Sagen til Kronprinsens Afgørelse. Det er unægtelig et 
alt andet end behageligt Indtryk, man faar af Sevel gennem denne 
Skrivelse. Han gennemhaaner en fortjent Embedsmand og undser sig 
end ikke for at bringe Sladder til Torvs! Denne Sag har tillige sin videre 
Interesse derved, at den ikke blot er et Mellemværende mellem en 
ældre Præst, der føler sig fornærmet over Indgreb paa sit Embeds- 
omraade, og en ung Skolemand, der er opblæst af sin og sine Teoriers 
Betydning, men den maa tillige ses som Udtryk for et Sammenstød 
mellem den ældre, konservative Supranaturalisme med dens Hævdelse 
