270 Bsorn. KORNERUP. 
Kronprinsen, og som er holdte paa Stiftelsesdagen d. 11. Oktober, 
dvæler især ved de Velgerninger, Kongehuset har ladet Landet blive 
til Del gennem denne Stiftelse, og den Taknemmelighed, som Bevidst- 
heden herom maa affode hos dem, der har nydt godt af Waisenhusets 
Omsorg, og Fabricius er utrættelig 1 at prise Stifteren, Frederik den 
Fjerdes vise og gudfrygtige Sindelag!. Fabricius betegner selv i For- 
talen disse Taler som en Mellemform mellem Prædikener og Taler og 
indrømmer, at han kun taler i »mit sædvanlige, jevne Sprog« Deri 
har han ogsaa Ret — selvom han af og til med Varme kan dvæle ved 
de forladtes ensomme og sørgelige Lod her i Verden, saa er Hovedpræget 
en tor, graa Forstandighed. 
Den lille Samling fandt en velvillig Omtale ı Todes Tidsskrift 
»Kritik og Antikritik«, Man fandt den skrevet i et godt, hjerteligt 
Sprog og Teksterne velvalgte og godt afhandlede, og Anmelderen var 
ganske enig med Fabricius ı, at »talersk Flitterstads har intet med 
Hiertet at bestille og passer sig ikke fra Prækestolen«?. — 
Endnu et teologisk Skrift fra denne Periode har man tillagt Fabri- 
cıus Delagtighed 1. 1788 var der blevet oprettet et ekstraordinært teolo- 
gisk Professorat, som efter forudgaaende Konkurrence mellem Andreas 
Birch og Fr. Münter blev besat med den sidste. De udgav begge efter 
Opfordring: »Proveforelesninger holdne for det overordentlige theolo- 
giske Professorat ved Kiøbenhavns Universitet«, Kjb. 1789, og den. 
bidske Niers Ditrev RIEGELS kastede sig straks over dem og udgav 
en skarp Kritik »Tanker ved Giennemlæsningen af Prøvefore- 
læsningerne for det overordentlige theologiske Professorat 
ved Kiøbenhavns Universitet«, Kjb. 1789, hvori han kommer til 
det Resultat, at Andreas Birch var langt den dygtigste, men Fr. Münter 
blev foretrukket paa Grund af sin tyske Fødsel og sine gode Forbin- 
delser. Til den eksegetiske Del af dette Skrift af Riegels skal Otto 
Fabricius være Forfatter. Man studser paa Forhaand ved at træffe 
Otto Fabricius Arm i Arm med en Mand som Riegels, og den eneste 
Hjemmel for denne Angivelse er da ogsaa en Bemærkning af den 
ellers saa nøjagtige Samler, Th. H. Erslew”, der ikke opgiver nogen 
Kilde?. Det rigtigste er vel derfor at stille sig tvivlende overfor denne 
Efterretning, indtil et bedre Kildevidnesbyrd bliver fremdraget. Indre 
Grunde kan hverken sige fra eller til. Sikkert er det derimod, at 
Fabricius faa Aar i Forvejen havde udtalt sin offentlige Forargelse 
1 Saaledes 14—15. 36 f. 651. 
2 Hefte I, 305—311. 
3 Smstds. 306. 
4 Erslew: Forf.lex. I, 408. 
5 Der henvises ganske vist til »Kritik og Antikritik« XII, 5071. 531f., men i 
denne Anmeldelse findes intet om Fabricius’s Medvirkning. 
