282 Bsorn KORNERUP. 
Januar 1805 indgav Fabricius til Danske Kancelli en Klage — dog 
uden at nævne Navne — over, at en uvedkommende Mand uden hans 
Tilladelse var traadt frem i Frelsers Kirke og havde holdt en Ligtale. 
For at forebygge kirkelig Uorden ønskede han at erfare Kancelliets 
Mening, om det ikke var passende at faa Danske Lov 2—11—3 ind- 
skærpet, hvorefter det forbydes nogen Præst at blande sig i en andens 
Kaldsforretninger uden dennes Ønske eller Superintendentens Befa- 
ling”. Kancelliet ønskede gennem Biskoppen Sagen nærmere belyst, og 
Fabricius maatte nu indgive en længere Fremstilling af det omtalte 
Tilfælde”, Det viste sig da, at det var Provst V. K. Hjort, der ved en 
Begravelse i Frelsers Kirke d. 24. Januar pludselig var staaet frem og 
havde talt over en Grosserer Niels Christensen, hvis Meddirektør han 
havde været i Fattigvæsenets Direktion. Heri ytrer Fabricius blandt andet: 
»Og det maatte naturligviis røre mig saa uventet at see en anden frem- 
træde hertil, som end ikke havde villet værdige mig enten mundtlig 
eller skriftlig Meddelelse af sit Forsæt, skjønt der var Tid nok dertil, 
og vi endog forud stod længe sammen i Kirken, da jeg i saa Fald kunde 
sagt ham mine Betænkeligheder; jeg vidste og 1 samme Øjeblik neppe, 
hvorledes jeg var faren, eller hvad jeg skulde gribe til; Tanken maatte 
rimeligviis falde mig ind, at Sørgehuset, som rigelig havde betalt mig 
for Ligfølge og Jordspaakastelse, kunde paaanke, at jeg icke til den 
afdødes Ære havde fattet det samme i Sinde, som en fremmed Gejstlig; 
og hvad, om jeg virkelig havde havt noget sligt i Sinde, da maatte 
jeg enten være kommen for silde dermed, eller og vi maatte komme 
til at raabe 1 hverandres Mund, og hvo burde da veget?« Ogsaa Provst 
У. К. Hjort blev afæsket en Erklæring”. Vidtloftigt udvikler han, 
hvorledes hans Handlemaade ene og alene havde været dikteret ud af 
hans Hjærtes Trang til at prise den afdøde for hans Borgerdyd og Fædre- 
landssind, og at han ikke paa nogen Maade havde tænkt sig at ville 
gribe ind 1 andres Rettigheder. Han kunde ikke tænke sig, at Fabricius, 
»en Mand, der selv, som udmerket Hædersmand i sit Fag, hædrer For- 
tjenester og kjendte og ærede den afdøde«, havde villet gøre Indsigelse 
herimod, og mindst havde han af »den ædle Fabricius« ventet en Klage 
til Kancelliet over en Formfejl. Biskop Balle krympede sig ved at 
afgive Betænkning i denne Sag, han forhalede Afgørelsen ved at. be- 
holde Sagen hos sig i over et halvt Aar. Endelig — da Fabricius 1 en 
" Samtale havde søgt at fremskynde Sagen — maatte han forfatte sin 
Betænkning", hvori han paa den ene Side maa give Fabricius Ret, 
1 Fabricius’s Skrivelse af 25/, 1805 i Indlæg til D. К. 1. Dep. Brevbog 1805 Nr. 
2138. 
> Skrivelse fra Fabricius af ??/, 1805 smstds. 
3 Hjorts Svar af 3). s. А. smstds. 
4 Balles Betænkning af 31/, s. A. 
