290 Bsorn KORNERUP. 
spinkeltbygget, vistnok ikke særlig høj Skikkelse. Ansigtet med de 
store, men udpræget skarpe og magre Træk, de kloge Øjne med det 
tænksomme Blik, den smalle Mund og de lange, hvide Lokker under 
den sorte Kalot giver en Forestillingen om en stille Betragtningens 
Mand. 
Til dette Billede af hans Ydre svarer ogsaa Billedet af hans Per- 
sonlighed, saa vidt det er muligt at danne sig en Forestilling om denne. 
Dette er nemlig i høj Grad vanskeligt. Som saa ofte, saaledes ogsaa 
her: Naar man har gennemforsket det overleverede Kildemateriale, og 
Mandens Livsløb ligger udbredt for ens Blik i alle de bevarede Enkelt- 
heder, saa maa man dog tilsidst give Afkald paa en omfattende For- 
staaelse af hans Personlighed og dens dybeste Rørelser. Kun enkelte 
Træk lader sig skelne. Efter alt at dømme har Otto Fabricius over- 
vejende været det 18. Aarhundredes Mand: grundærlig, fyldt af en. 
stærk Virkeiver for at gavne sine Medmennesker, fra sin tidligste Ung- 
dom jernflittig til det sidste Pulsslag, og med afgjort Forkærlighed og 
Evne for at iagttage og beskrive, for at forske. Kun i de afgørende 
Religionsspørgsmaal tillod han ikke sin Tanke noget selvstændigt 
Raaderum, men bøjede sig i sin Rettroenhed for det overleverede, som 
han een Gang havde antaget, og han takker sin Gud for, at han har 
bevaret ham, der af Naturen var »granskesyg«, fra at vige bort fra den 
evangeliske Bekendelse?. | 
Ogsaa politisk var han en udpræget Tilhænger af det gamle, Ene- 
vældens trofaste Son, og hans Opfattelse af Menneskelivet falder ogsaa 1 
Traad med det 18. Aarhundredes: munter, gavnrig Virksomhed for at 
skaffe sig selv og andre jordisk og himmelsk Lyksalighed. 
Hans Personlighed som hans Sprog er præget af en noget tor, graa 
Forstandighed, og han undgaar ikke nu og da Skæret af det spids- 
borgerlige. Ligesom han som Prædikant udmærkede sig ved en stille 
Troværdighed, men ikke formaaede at kaste Veltalenhedens Farveglans 
over sin Stil, saaledes er det ogsaa yderst sjældent, at han giver Ud- 
tryk for Varme, end sige Begejstring. Naar han i sin Tid angreb Bast- 
holm, hans Talekunst og kirkelige Reformforslag, var det ikke blot, 
fordi de to Kirkemænd havde en forskellig Grundopfattelse af Kristen- 
dommen og dens Væsen, men Modsætningen maa søges dybere: i For- 
skelligheden i Temperament. Var Bastholm en Natur, der med Be- 
gejstring kunde omfatte sin Tids store Ideer til en hurtig Forbedring 
af Menneskeslægten og fortabe sig i Planer til Virkeliggørelse af det 
kommende Lyksalighedsrige, saa var Fabricius modsat en yderst for- 
sigtig Natur, som overalt vilde staa paa Virkelighedens faste Grund, 
og som var meget ængstelig ved Ting, som syntes at stride mod de 
faktiske Forhold, saadan som Erfaringen havde lært ham dem at 
1 Jubelprædiken 28. 
