Biskop Dr. theol. Otto Fabricius. 299 
Det næste År gik Proviantskabet under i rum So, og da der sendtes 
Proviant fra Godthaab, gik Halvdelen tabt og to Mand omkom. 1744 
stødte Skibet ра en Isskodse og Besætningen reddede sig til Land 
efter to Dogn ра Soen. 
Man blev за træt af alle de mislykkede Forsøg, at man alvorligt 
tænkte ра at opgive Kolonien 1748, hvad dog blev hindret. Det gik 
også efterhånden noget bedre, men Fabricius skulde selv opleve tre 
År i Træk at være uden direkte Skibsforbindelse med sit Fædreland, 
fordi Storisen hindrede Skibene i at komme ind til Frederikshaab. 
Det har derfor været spændende Øjeblikke for den unge Missionær, 
da Skipperen viste ham den tydelige brune Farve i Vandet, der betød, 
at de var kommen så langt vest for Statenhuk, at de nu måtte sætte 
Kursen mod Nord, da de sidenhen var kommen på Højde af Kolo- 
nien og holdt Stævnen indefter og da Skibet endelig gled forbi de mær- 
kelige Isstumper, der snart lignede store Paddehatte med hvid Hat 
og dybblå Stængel, snart hvide Svaner, der vuggede sig på Søen med 
rank Hals. Det har været æventyrligt for denne fødte og utrættelige 
lagttager at se Sælerne ligge stille på de store flade Ismarker længere 
inde, rejse Hovedet og nysgærrig følge den underlige Kæmpefugl med 
Sejlenes hvide Vinger, der lydløst gled forbi, at betragte de Flokke 
af Alke og Tejster, der snart strøg lavt henover, snart hvilede på Hav- 
. fladen i de smalle Løb mellem Ismurene. Og bag det hele Spørgsmålet, 
om det vilde lykkes og Isen give Vej for dem, der kom i lovligt Ærinde. 
Og det lykkedes. Manden fra Udkiggen kunde en Dag varsko 
åbent Vand forude og bagved Land. Så gjaldt det kun at få passelig 
Vind til at komme ind til Kolonien. 
Frederikshaabslandet tegner sig som et lavt kuplet Forland. Alle- 
rede længe har der vist sig en gulhvid Lysning nord for Kystlinjen. 
Det er Frederikshaabs Isblink, der skyder sig helt ud til Havet, og 
i klart Vejr ses Indlandsisens hvidblå Dække som et Skylag over og 
bag de sorte Fjælde. Her er der ingen Fjældkæmper, der med mægtig 
Ryg stemmer op for Indlandsisen og holder Kystbæltet fri for dens 
hærgende Pres. Den har i og for sig fri Bane. Men til Gengæld har den 
selv løbet sig træt over Lavlandet. Alt, hvad den formår, er at vise 
sin Gletschermur i ca. 5 Mils Bredde ud mod den åbne Sø og fylde 
Kystvandet og de nærmeste korte Fjorde med sit Afløb, der er mættet 
med Lerslam fra Morænen og gør Vandet hvidgult og tungt. Og sydligere 
er de lave Fjælde nok til at holde Isen fast. 
Forlandet er smalt og fliget. Syd for Isblinken ligger der et Му! 
af små lave Øer. Allerede udenfor Øerne er Kajakmænd kommen om- 
bord og lodser nu Skibet gennem de snoede Løb ind til Kolonien, der 
ligger ved en lille Vig på en af Fastlandets fremrakte Arme nord for 
Mundingen af Kvanefjorden. Grønlænderne kalder den derfor påmiut, 
