304 SCHULTZ-LORENTZEN. 
døbte Menighed af Gronlendere og at vinde Hedningerne. Og her stod 
han med det samme overfor de Vanskeligheder, hans Embedsbrodre 
allevegne ligesom hans Formand havde haft at kæmpe med. 
Endog i forøget Grad. Frederikshaab var endnu den yderste For- 
post mod Syd, og de sydlige Stammer havde Ord for at være særlig 
vanskelige og urolige. De var i en uafladelig Bevægelse. En Boplads 
var kun et foreløbigt Overvintringssted. Konebådene sværmede til og 
fra Årstidens forskellige Fangstpladser. Og gennem alle disse lokale 
Trafiklinjer gik der et bestemt Træk nordefter. Det havde der gjort 
fra Kolonisationens første Begyndelse. Det fik Fabricius at mærke. I 
1770 forlod 2 Familier Distriktet for at rejse så langt bort som til 
Jakobshavn i Diskobugten og adskillige flere yttrede Længsel efter 
»Nordrejse«. Endnu i 1785 beretter Inspektøren, at »en stor Del af 
Frederikshaabs igenlevende udøbte Befolkning med 8 Konebåde fulde 
med Fruentimmer og Børn og Gud ved hvor mange Kajakker rejste 
i Foråret Nord efter til Diskobugt«. Hvad skulde Missionæren gøre 
overfor dette? Handelsbetjentene har raset over det og det syntes 
også at være i Missionens Interesse at hindre det. Derfor gør han, hvad 
han kan, for at sætte sig derimod, men han synes at have en indre For- 
nemmelse af, at han egentlig ingen Ret havde dertil, og Kollegiet fast- 
holdt dette sidste Synspunkt. 
Og var den indfødte Befolkning urolig, var den også voldsom, 
især var der megen Fortræd forbunden med den idelige Blodhævn, 
der rådede. Det får Fabricius adskilligt at vide om, da han når at trænge 
ind bag den ydre tiltalende Form, han først mødte. Så længe alt sligt 
foregik mellem Hedningerne selv, havde han intet dermed at gøre. 
Men når det nu rørte ved den Kreds, der havde sluttet sig til Missio- 
næren? Hvad skal han gøre, når han får at vide, at en Hedning for 
en Tid siden har myrdet en døbt Landsmand? Hvorledes skal han 
stille sig overfor en Grønlænder Ipsiak, der har meldt sig som Kate- 
kumen, men som vitterligt har myrdet to, om ikke tre af sine egne 
Slægtninge? Skulde det ikke mere være for på den Måde at unddrage 
sig Hævnen end af virkelig Trang til Kristendåb, han har meldt sig? 
Og når en Mand ønsker at døbes, — et Tilfælde, han straks blev stillet 
overfor, — og han har to Koner, der tilmed er Søstre, og ønsker at beholde 
dem begge, hvad skal man så svare ham? Fabricius er tilbøjelig til 
at slutte af 1. Tim., 3, 2, at det kan lade sig gøre, men vil dog helst 
have Kollegiets Afgørelse. 
Det store Spørgsmål var imidlertid den Arbejdsplan, der skulde 
følges. Det havde fra den første Tid været den eneste Mulighed for at få 
Indflydelse på Grønlænderne at samle dem og holde dem såvidt muligt 
samlede. Præsten og Kateketen, hvor en sådan fandtes, måtte have 
stadig, ja daglig Lejlighed til at undervise de Grønlændere, der ønskede 
