306 SCHULTZ-LORENTZEN. 
Skulde han undervise Hedninger, mätte han dog en Tid have dem hos 
sig, og Kobmændene sa allerhelst, at de dobtes Tal ikke formeredes. 
»Det er umuligt at vinde Katekumener uden at fornærme Handelen«. 
Forelobigt havde han nu Katekumener 1 stort Tal at arbejde med. 
Myhlenpfort havde efterladt sig 70 Gronlændere, som skulde forberedes 
1 den kommende Vinter. Og Fabricius var ene derom. Der fandtes 
vistnok den ene Nationalkateket Josva, om hvem det hed sig, at han 
kunde tale Dansk. Men Fabricius opdagede snart, at dette var en Over- 
drivelse. Han kunde slet ikke bruges til Tolk. Så måtte der arbejdes 
med Sproget dobbelt ihærdigt, og han når virkelig til at kunne »nogen- 
lunde tale for mine Tilhørere, så de dog kan forstå mig. Det var så 
meget heldigere, som han måtte opgive Tanken om at få Rachlew 
ned fra Godthaab som Kateket. Denne blev fornærmet på Fabricius 
og sender ham en Skrivelse, hvori han forespørger, om det er sandt, 
at han på en Rejse til Fiskefjorden har åbnet et Brev, han (Rachlew) 
har skrevet til Grønbæks Enke, og læst det højt for Roerskerne. Dette . 
Sammenstød bevirker, at Fabricius selv beder sig fri for ham. »Jeg 
ser mig bedre tjent med at være ene med Grønlænderne«. Rachlew 
var Trods al sin Dygtighed i det grønlandske Sprog heller ingen heldig 
Mand at have 1 Missionens Tjeneste. Han blev så 1 Godthaabs Distrikt. 
Fabricius leder fra Dag til Dag Katekumenernes Undervisning og når 
i Løbet af det første År at døbe 58 af disse foruden 10 spæde Børn, 
en højtidsfuld Fest, han aldrig glemte. 
Men jo mere han fik Tingene at se på nært Hold, des mere følte 
han de uheldige Forhold, hvorunder Missionsarbejdet led og med sin 
store Redelighed siger han det, som det er. I sin Beretning, der var 
bestemt til Hjemsendelse med Skibet i 1769, udtaler han rent ud sin 
Utilfredshed med »Missionsveesenet«. Det er ikke således beskafien, 
som han havde forestillet sig, da han først fik i Sinde at gå her til Lan- 
det, »som Guds Ords Prædikant«. Han havde ventet at kunne rejse 
ud til Grønlænderne, men dette er der ingen Lejlighed til. At tage med 
Købmanden på dennes Handelsrejser, som Planen egentlig var, lod 
sig ikke gøre, thi han kan ikke holde ud at være Vidne til Kolonisternes 
jævnlige Klammerier og Slagsmål. Han må sidde i sin Stue og vente 
på Grønlænderne. Og når de kommer, er det mest for at tigge Snus- 
tobak. Han lader sig ikke narre af det forholdsvis store Tilløb af Kate- 
kumener i Forgængerens sidste År. Også nu kommer der adskillige, 
men han mærker ikke et virkeligt alvorligt Ønske hos dem. Man kan, 
mener han, sagtens købe dem til at lægges til Menigheden med 1 Rulle 
Tobak, 1 Flint eller sligt. Og det er »rart«, man finder Tegn til »men- 
neskelig Fornuft«. Enten tænker de kun på deres Fangst eller de er 
Мог polerede«, f. Eks. Angakokkerne. »Man får ja til alting og store 
Løfter, men lutter Bedragerier, så at Satan har ret sin Magt i disse 
