DAR SCHULTZ-LORENTZEN. 
Poul Egede, som gav den første og vanskeligste Indsats 1 den gronland- 
ske Sprogforskning, gjorde det med et Forstehändskendskab til det 
levende Sprog og under stadigt Samarbejde med Indfodte. Han havde 
således en Gronlenderinde hos sig i Danmark under det afsluttende 
Arbejde med det nye Testamentes Oversættelse. Han ejede næppe sin 
Efterfolgers mærkelige Begavelse og storre almene Kundskaber, men 
desto mere undres man over, hvad han näede, bäde 1 sine Oversæt- 
telser og i de systematiske Arbejder, især паг man regner med de uhyre 
Vanskeligheder han mätte kæmpe med. 
Fabricius havde også Adgang til at blive kendt med, hvad Mis- 
sionærerne ifølge deres Instruks stadig hjemsendte af Oversættelser og 
Iagttagelser. Han havde oprindelig tænkt sig i sin Beskedenhed, at 
»ældre« Missionærer ved en Conference skulde kunne få tilvejebragt 
Orden og Ensartethed. Den Tanke blev heldigvis ikke til noget. Men 
der er ingen Tvivl om, at han har udnyttet alt, hvad der kom indenfor 
hans Rækkevidde, som foranstående Eksempler klart viser. 
Men den afgørende Indsats 1 de sproglige Arbejder skyldes Fabricius 
selv. Han er klar over, at vil man lære det grønlandske Sprog, »må 
man idelig omgås Grønlænderne og flakke omkring med dem fra et 
Sted til et andet«. Det har han selv gjort og Frederikshaab var på sin 
Vis et fortrinligt Sted for en Samler. Befolkningen var i en idelig Bevæ- 
gelse. Mange havde været på Rejse i Nordgrønland. Helt fra Landets 
sydligste Del kom der tilrejsende Konebåde. Han spurgte utrætteligt 
ud. Han havde under sit Arbejde i Grønland fået en stor Beundring 
for, man kan vist næsten sige Kærlighed til det grønlandske Sprog i 
dets Renhed. Det har været ham en Glæde at optegne nye Ord, deres 
Betydning og deres Anvendelse i det kirkelige Sprog. Og hans Sam- 
ling af sådanne Optegnelser har fra Begyndelsen været meget righoldig. 
Når han selv udtaler sig om, hvad han tilsigter af Forbedring af 
den sædvanlige Sprogbehandling, er der to Punkter, han gentagne 
Gange vender tilbage til. Det ene er Retskrivningen, det andet er den 
næsten udelukkende Brug af grønlandske Ord. Allerede 1772 skriver 
han, at en Forbedring må »ske fra Grunden af, så at alle Ord skrives 
så vidt muligt som de udtales, og næsten alle fremmede Ord — Gud 
undtagen — afskaffes, thi de behøves ikke og bruges dog ej af de ret- 
sindige Missionærer, som vil være forståelige, da man og i Landets 
Sprog gærne kan forklare sig med ligegældende Ord uden Omskriv- 
ning«. Han gentager det samme 1789 (se Side 320). Han forsøger da 
også at gennemføre det og bliver derved den, der bevidst påbegynder 
den Purisme, der sidenhen har gjort sig gældende i grønlandsk Litte- 
ratur. Han indfører også en Retskrivning, der nogenlunde svarede til 
hans Ønsker, selv om han åbenbart dels følte sig stærkt afhængig af 
det overleverede, dels heller ikke havde et rent Øre for de særegne 
