Biskop Dr. theol. Otto Fabricius. 925 
Гуа i grønlandsk che ea Dei faldt ham således ikke ind at adskille 
ren. SAMUEL Re a indfører en nøje Bean msn og _planmæs- 
sig gennem ført Orthografi, der ganske fjærner sig fra Fabricius” natur- 
“lige Krav om, at Ordene helst skal skrives, som de udtales, en Ortho- 
отай, som nu ег gældende og ikke uden stor Vanskelighed kan 
ændres. 
Г sin systematiske Behandling af Sprogets Bygning viser Fabricius 
sig ligeledes som Poul Egedes Fortsætter. Det er alt i alt trods adskil- 
lig Forøgelse og Forandring det samme System, han bruger. Det var 
heller ikke at vente, at han skulde kunne frigøre sig for den altbeher- 
skende latinske Grammatik. Såvel Egede som Fabricius tvinges af 
Sproget selv af og til udenfor Rammerne. Men også Fabricius gør, 
hvad han kan for at genfinde Latinens Kategorier i det fremmede Mål. 
Han opstiller Adjektiver, Kasus, Tider etc., skønt Sproget ikke ved- 
_ kender sig alt dette. Han vover sig ikke til at gennemføre den simple 
Tilhængsopbygning, der er Sprogets Særmærke. Man får Indtrykket 
af, at det for Fabricius i Grammatikken kom mest an på at finde den 
Opstilling, der gjorde Sproget lettest tilegneligt for Seminaristerne. I 
den Henseende betegner Kleinschmidts Grammatik 1851 et virkeligt 
og betydeligt Е remskridt. 
Der er i Fabricius’ Oversættelser en Streben efter at finde ikke 
blot en fuldgyldig Gengivelse af Tanken, men ogsa et naturligt og 
mundret Udtryk derfor. Hans Oversettelse af det nye Testamente 
betegner en tydelig Udvikling i den Retning, og den senere Klein- 
schmidtske Oversættelse har den til Forudsetning, sa selvstændig den 
end ellers er. 
Det er ejendommeligt, at Kleinschmidt 1 Fortalen til sin Gram- 
matik 1851 nævner Fabricius som den, der i mange Henseender pa 
en for sin Tid forbavsende Made har frigjort sig for den latinske Gram- 
_matiks Monster. Dette forekommer os som ovenfor udviklet noget 
"uretfærdigt overfor Poul Egede. I Fortalen til sin Ordbog 1871 nævner 
han slet ikke Fabricius’ Navn, men han kalder sin Bog for ven ny 
Udgave af den grønlandske Ordbog« og tilføjer, at der i denne »for- 
holdsvis ikke har været megen Anledning til egentlige Rettelser«. Der 
ligger i begge Udtalelser en stor Anerkendelse af Fabricius’ Arbejde 
med det grønlandske Sprog. Og sagt som de er af den Mand, der mere 
end nogen anden var trængt ind i Sproget selv og det forudgående 
Arbejde med dette, bliver de stående som et Udtryk for den store Betyd- 
ning, Fabricius har haft som grønlandsk Sprogforsker. 
21% 
