324 SCHULTZ-LORENTZEN. 
Missionens almindelige Ledelse. 
Den Stilling, Otto Fabricius indtog til Kollegiet som dettes Räd- - 
giver især efter Egedes Død, måtte efter Sagens Natur blive af en sådan 
Art, at han nærmest må anses som den egentlige Leder af hele den 
grønlandske Mission. Det betyder ikke, at han i alle Ting får sin Vilje 
gennemført, det fik han tilstrækkeligt at føle i de mange År, han ind- 
tog den Plads, men det er naturligt, at både i Enkeltheder og i Prin- 
cipperne bliver hans Synsmåde rådende. Derved får han en Indflydelse, 
som har haft stor Betydning for den grønlandske Missions Historie. 
Han var også fortrinlig udrustet hertil. Han havde en vis rolig 
afvejende, hensynsfuld og dog myndig Måde at gøre sine Tanker gæl- 
dende, der aldrig helt forfejlede sin Virkning. Således har han, skønt 
det unddrager sig vor Viden, sikkert også stået overfor de enkelte Per- 
soner, Seminarister og Missionærer. Han havde dertil et indgående 
Kendskab til de grønlandske Forhold. 1792 giver han Kollegiet en 
Fortegnelse over alle Kateketerne 1 Grønland med Erklæring om 
den enkeltes Duelighed. Det betyder for ham, som af Selvsyn kun 
kendte Frederikshaab, en stor forudgående Korrespondance med Mis- 
sionærerne. Men den vigtigste Betingelse var den store og stedse 
stigende Interesse, han havde for Missionen. Det er ejendommeligt at 
lægge Mærke til, at han efterhånden får lært det, der altid var ham 
vanskeligt, at give sine Følelser et varmt og levende Udtryk, når det 
gælder den grønlandske Mission. Aldrig tabte han af Sigte, hvad der 
var den kristne Missions egentlige Øjemed overfor Grønlænderne, 
skønt Tiden og Forholdene gjorde deres for at tilsløre det. Og Grønlæn- 
derne selv føler han så hjærteligt overfor, at man skønner, hvor inder- 
ligt han har følt sig knyttet til dem under sit Ophold imellem dem. 
Selv med en tydelig Erindring om hans kritiske Udtalelser fra hans 
første År i Grønland bliver man klar over, at det ikke er hans Følelser, 
der bliver varmere i Forhold til Afstanden, men mere Udtrykket for 
dem. Og de År, han deltog i Missionens Ledelse, var netop År med 
uhyre Vanskeligheder, hvor der trængtes til en Mand som ham, der 
utrættet og med stadig ny Iver virkede for Missionens Opretholdelse 
og Fremgang. 
Han havde allerede som Missionær udtalt sig stærkt om Missions- 
væsenets dårlige Tilstand. Nu tog han den Tråd op. Allerede i sin første 
Erklæring over de nedsendte Beretninger (24. April 1790) udtaler han, 
at disse viser, at »Missionen i Grønland på en Del Steder er i flere Hen- 
seender i en forvirret og usel Forfatning«. Han har da også straks sine 
Forslag at stille om Forbedring heraf. Han ønsker flere Missionærer 
ansatte i Landet. De danske Kateketer har han ingen Begejstring for. 
Som deres Afløsere tænker han sig Landets Børn. Og han giver et helt 
Program for Udviklingen, der på en mærkelig Måde skulde blive — 
