326 SCHULTZ-LORENTZEN. 
ı mine Tanker medforer. Skulde da Religionen være det eneste, der i 
vore Dage ej kunde finde Understottelse?«. 
»Jeg ша rent ud tilstå min Uformue at fyldestgore Kollegiets 
Forlangende om nøjagtig og udførlig Underretning, hvorledes det 
bedst kan iværksættes, da jeg anser det for plat umuligt, at 4 Missio- 
nærer kan bestyre det, hvortil 10 hidtil ikke har været tilstrekkelige«. 
Han foreslår som en Udvej at skaffe Midler ved en Kollekt, og 
han fastholder, at der i alle Tilfælde må sørges for, at Frederikshaab, 
hans kære Frederikshaab, beholder en Missionær. 
I den videre Brevveksling udtaler han (6. Juli 1791): 
»Men er det da så fuldkommen afgjort med denne Missions. Ind- 
skrænkning uden at videre forud forsøges? Skal Sparsommelighed dog 
gå såvidt, at Religionen opofres derfor? Jeg vover at gentage min 
indstændige og ydmyge Begæring, at dog Kollegium våger over at 
se tilbagedreven det rædsomme Uvejr, som trækker op over det arme 
Grønland, thi jeg indser ikke, at denne Plans Udførelse kan blive at 
forsvare for Gud.« 
Imidlertid var der intet at gøre. Professor Adler, som i denne 
Sag havde det afgørende Ord i Missionskollegiet, anerkender vel »den 
Varme, hvormed Hr. Fabricius: taler for sine Grønlændere«, men finder 
ikke, at hans Udtalelser om Kristendommens gode Fremgang der i 
Landet overensstemmer med de nyere Missionsberetninger. Planen om 
en Kollekt afviser han ganske: »Publikum kedes og har Årsag til at 
kedes ved de mange Slags Kollekter til Kirker og Arbejdshuse, som 
allerede er til«. 
Helt uden Indflydelse har dog Fabricius’ Indsigelse ikke været. 
Adler betoner i sit endelige Forslag, at han har aftalt og overlagt de 
fleste Poster med Fabricius og driver det endog til som Undskyldning 
at anføre, at han finder den Tanke sørgelig, »at det Lys, som er tændt 
der i Landet, så ringe det end måtte være, derved muligvis ganske 
kunde slukkes«, men at han håber, »at ved denne Forandring Missio- 
nens Tilstand om muligt måtte forbedres eller i det mindste dens Under- 
gang på alle mulige Måder forebygges«. Og Frederikshaab fik Lov til 
at beholde sin Missionær, hvilket dog kun blev på Papiret. Ja, Mis- 
sionærernes Tal blev sat til 5 i Stedet for de først foreslåede 4. Den 
endelige Ordning trådte i Kraft 24. April 1792. 
Der var nu intet andet for Fabricius at gøre end at få det bedst 
mulige ud af Forholdene og forøvrigt gøre, hvad han kunde, for atter 
at få Missionen udvidet. Han er da også utrættelig i den Henseende. 
Han understreger allerede December 1792, at »Missionærerne over- 
hovedet tænker ens med mig, ja, de arme Grønlændere beklager jam- 
merlig deres Skæbne heri«, gentager sine Beklagelser Året efter, søger 
1799 at få nok en Missionær til Diskobugt, 1802 at få Missionærtallet 
