Biskop Dr. theol. Otto Fabricius. 329 
tigdom, men den var dog opretholdt. Og såsnart Krigen ender, er 
Fabricius i fuld Gang med at genoprette det tabte. Han antager nye 
Seminarister og 1817 og 1818 udsendtes 5 Missionærer. 
Fra den Tid af var Missionen i sin sædvanlige Gang, ja der var 
lyse Udsigter for en videre Udvikling. Tiden var også ved at forny sig, 
Rationalismens Magt ved at brydes. Fabricius havde Glæde af sit 
Arbejde. Han forstår at vurdere Missionær KRAGH, selv om han ryster 
på Hovedet af hans »vidtløftige og næsten uudholdelige« Breve og 
Dagbøger og af hans Trang til at tale om sig selv og sin Ævne til at 
røre sine Tilhørere og ikke billiger, at han oversætter sådanne Bøger 
som Ingemanns Røsten i Ørkenen og Wielands Oberon. 
1819 fuldførte Fabricius Ritualet for den grønlandske Kirke, som 
afløste det ældre fra 1783. 1820 forfatter han en særlig Vejledning for 
Afholdelse af Jubelfesten Året efter — Hundredåret for hans Egedes 
Komme. 
Fabricius stillede sig venligt og forstående overfor det nystiftede d an- 
skeMissionsselskabs Tilbud om Hjælp til den grønlandske Mission. 
Det kunde jo passende, foreslår han, underholde en Missionær ved 
Frederikshaab, hans kære, stadige Tanke. Kollegiets Præsident Kaas 
er dog betænkelig. Selskabet savner kongelig Sanction og samarbejder 
med Baselerselskabet. Fabricius har ligeledes trods al Kritik forstået 
at indtage en venlig Stilling til Brødremenighedens Mission. Han roser 
dens grønlandske Salmebog og anbefaler, at den får Lov til at anlægge 
en ny Station ved Statenhuk. 
Hans Alderdom mærkes efterhånden i hans Indlæg, men han slap 
ikke sin Gærning, før han lukkede sine Øjne. 
I det lange Tidsrum, Fabricius arbejdede for den grønland- 
ske Mission, fik han således Lejlighed til at gøre en betydelig, ja 
uvurderlig Indsats. Det er ikke til at forstå, hvad der vilde være sket, 
hvis den rationalistiske Vind havde fået Lov til at blæse den grøn- 
landske Mission helt til Døde. Her stod Fabricius på sin mandige og 
alvorlige Måde og gjorde, hvad han kunde, for at værge for den. Om 
hans Dygtighed og Flid er her talt. Vi har også fået Lejlighed til at 
se mere af hans varme Hjærte end han selv 1 Reglen brød sig om at 
vise. Et Indblik i hans personlige Hjærtelighed får vi, da han 1818 
tager Enken efter en grønlandsk Missionær med fem Børn ind i sit 
Hjem i længere Tid og afslår Kollegiets Tilbud om at give ham Erstat- 
ning herfor, skønt det fremsættes med stor Finfølelse, hvilket »end 
mere forøger den Højagtelse, enhver allerede har for Hr. Biskoppen«. 
Og bag det alt lå en redelig og inderlig Gudsfrygt. Den bar ham selv 
over Vanskeligheder og den bar hans Gærning. 
Han mødte også stor Påskønnelse, hvad hans Udnævnelse til Pro- 
