342 AD. S. JENSEN. 
Vand, skønt Skallerne er bragt derhen af Fugle, og Jordlagene opstaaet 
ved subaérisk virkende Kræfter (Vind, Regn, Snevand etc.). For at 
være sikker i sin Sag maa man derfor i hvert enkelt Tilfælde nøje fast- 
slaa samtlige Forhold ved Fundet. Efter Nehring's Mening er mange 
Fossilfund endnu ikke blevet tilstrækkelig prøvet i saa Henseende. 
Som Eksempel paa, hvor malende Fabricius forstaar at skildre 
Dyrenes Adfærd, skal anføres et Brudstykke af hans Beskrivelse af 
Havørnen (F. G. Nr. 33): 
»Ofte sidder den paa Klippe-Øernes Toppe eller paa Fjeldspidser 
ved Havet og spejder opmærksomt efter Bytte, og efter de opstigende 
Luftbobler fra de dykkende Fugle forstaar den udmærket at slutte, 
hvor de vil dykke op, og derhen flyver den og griber dem, medens de 
neppe nok har rørt Vandets Overflade. Et større Bytte bringer den 
til Land flyvende baglænds; men undertiden, naar den har slaaet Klø- 
erne i en stor Sæl, tvinges den, under stærke Skrig, til at følge med 
1 Dybet og omkommer«. 
Interessant 1 denne Forbindelse synes mig Fabricius’ Beretning 
om, hvorledes ogsaa Grønlænderne vejledes af de opstigende 
Luftbobler under Jagten paa Søfugle. Under Konge-Ederfuglen 
(Somateria spectabilis L., Е. G. Nr. 39) skriver han saaledes: »Den tages 
med Kastespyd, der er indrettet til Jagt paa Søfugle, idet flere uventet 
forfølger den, medens den flokkevis dykket under søger sin Føde. Thi 
naar den er dykket op og tynget af Føden og skræmt af Jægernes Raab, 
kan den ikke flyve og har sit eneste Tilflugtssted under Vandet; men 
ved Luftboblerne kendes dens Vej under Vandet, og den Vej 
følger Jægerne, og naar den for at aande med kort Mellemrum dykker 
op, rejser den kun Hovedet over Vandet, men tilsidst, naar den er 
mat, kommer den op med hele Kroppen og dræbes let«!. 
1 Fabricius beretter andetsteds et bestemt Eksempel paa, at et Dyr har været 
Grønlændernes Læremester. Han skriver nemlig saaledes i D. K. D. Videnskaber- 
nes-Selskabs Skrivter, 6. Bd., 2. Hæfte, 1818, S. 267: »Til Hysen (Gadus Æglefinus), 
a: Polartorsken (Gadus saida, Lep.), at fange bruger Grønlænderne en artig Maade, 
som de sige at have lært af Fieldræven (Canis Lagopus) som pleier at komme til 
Strandbredden om Vinteren at fiske, ved at røre med sine Laller i Vandet mellem 
den brudne 113, hvorved den lokker denne nysgierige Fisk frem til Overfladen og 
griber den. Ligesaa giøre nu ogsaa Grønlænderne, enten mellem de af Søegangen 
brudne Jisstykker ved Stranden, eller i et af dem selv hugget Hul paa Isen, helst 
i Februar-Maaned, da den leger, og dette maae skee om Natten, Aften eller tidlig 
om Morgenen; da man rører Vandet med en Pind og giør det klart, hvorved Fisken 
lokkes op og kommer ganske øverlig i Vandet, og bliver greben med Hænderne«. 
