Naturforskeren Otto Fabricius. 343 
Gronlændernes Kendskab til Naturen. 
For at lære dette at kende бог Fabricius sig til Gronlænder. 
I Indledningen til Отто Fagricius’ Afhandling om de grønlandske 
Sælert findes et lille Stykke Selvbiografi, hvori den om sin egen Person 
ellers saa tavse Forfatter lukker lidt op for sig selv og giver os et Ind- 
blik 1, hvad det var, der bevægede ham, hvis Kald skulde synes at ligge 
Naturhistorien ret fjernt, til at dyrke denne Videnskab gennem hans 5 
Embedsaar (1768—1773) 1 Grønland, og hvordan han kom til den for- 
underlige Indsigt 1 de grønlandske Dyrs Levevis, hvoraf hans Skrifter 
lyser. 
Naar Fabricius for en Gangs Skyld taler om sig selv, gør han det, 
for at Læseren gennem de Oplysninger, han giver om sine egne For- 
hold, skal fatte Tillid til det, han 1 Afhandlingen beretter om de grøn- 
_ landske Sæler, om disse Dyrs Levevis og om Grønlændernes Udnyttelse 
af dem. Et muligt Spørgsmaal fra Læserens Side om, hvor han har 
al den Viden fra, giver han Svar paa i den lille Fortale. »Dette har jeg 
forud kortelig villet erindre, for at virke desstørre Tillid til mine Beret- 
ninger«, skriver han. Derved kommer Fabricius heldigvis til at løfte 
Sløret ganske lidt for det Afsnit af sit Liv, som her interesserer os aller 
mest, nemlig hans Grønlandsophold. 
I nævnte Forord anfører Fabricius, at han til Grønland medbragte 
Interesse for Naturhistorien, og at Lysten tog til mere og mere »ved at op- 
dage saa mange nye Ting«. Endvidere fik Lysten til at give sig af med 
Studiet af Naturen Næring ved, at han »af Landets Indfødte kunde 
faae de omstændeligste Efterretninger derom«. Og paa dette de indfødte 
Grønlænderes intime Kendskab til Naturen finder han følgende For- 
klaring: »Man kunde i et andet Land opholde sig dobbelt saa længe, 
og finde sine Kundskaber langt mindre berigede om Naturen; men 
den Understøttelse, et udyrket Folkeslag veed at skaffe, er langt større, 
end man skulde forestille sig. Aarsagen er, at de idelig ved lagt og 
Fiskerie maae efterstræbe Dyrarterne, og ved Indsamling af de Ting 
1 Planteriget, som den veldædige Natur selv villig frembyder, maae 
søge at hielpe paa Mangelen, naar lagt og Fiskerie slaaer feil, hvorover 
end ikke den mindste Natur-Produkt bliver dem ubetragtelig. Her 
bliver det til en Nødvendighed at eftergrandske Naturen, naar derimod 
et andet Folkeslag troer sig for en stor Del at kunne leve ubekymret 
derom, og kun lade nogle faa sørge for det Hele«. 
Betingelserne for et frugtbringende Studium af Naturen var ham 
altsaa gunstige: »Paa saadanne Steder har man da ret Leilighed at 
dyrke Naturhistorien, naar man ikke er der alt for kort, veed, og har 
Mod til, at betiene sig af de Leiligheder, Landet giver, og tilforn er 
1 Skrivter af Naturhistorie-Selskabet, 1. Bind, 1.—2. Hefte, 1790—91. — Ind- 
ledning i 1. Hefte, S. 79—81. 
