344 Ар. $. JENSEN. 
tilstrækkelig forberedet dertil«. »I sidste Henseende« — maa Fabricius 
imidlertid bekende — »fattedes mig meget, og især beklager jeg, at jeg 
ikke tilforn havde lært at tegne, hvorover jeg har maattet lade meget 
henligge, af Frygt for mine raa Tegninger skulde blive utydelige, isteden 
for at oplyse Beskrivelserne«. Men Fabricius føjer til: »For dog ret at nytte 
Leiligheden, saavidt det stod 1 min Magt, sparede jeg intet, og beslut- 
tede mig endog til det i Landet, som vel faa eller ingen endnu har giort. 
Isteden for at boe paa Colonien, valgde jeg, for den meste Tid, at flakke 
om med og boe hos Grønlænderne i deres Telte og Jordhytter; jeg vovede 
endog at roe i de smaa Baade, som Mandfolkene pleie at bruge til deres 
Fangst (o: Kajak); 1 disse foer jeg med dem nogle Mile til Søes paa 
Sæljagt, Fuglefangst og Fiskerie; og ved denne daglige Omgang vandt 
jeg baade i Sprog-Kundskab, og tillige deslettere kom efter meget i 
Naturhistorien, især Selene angaaende, som ellers vilde blevet mig — 
ubekiendt«. 
At Fabricius ikke alene fulgte Sælfangerne 1 Kajak, men ogsaa 
drev det til at harpunere Sæler, fremgaar af følgende Udtalelse i en 
senere Afhandling!: »...en Udlænding, som kan bringe det saavidt 
at fange en Sælhund, bliver højt anseet i Grønlændernes Øjne, og jeg, 
som kunde fahre med dem paa denne Fangst, kan endnu efter saa 
lang Tids Forløb høre mig erindret med Agtelse af dem«. 
Her har vi Nøglen til Forstaaelsen af Fabricius’ særegne Forfatter- 
skab. Han kom til Grønland besjælet af Lysten til at studere Naturen. 
Og han fandt der et primitivt Jægerfolk, hvis daglige Dont det var 
at udspejde Naturen. I sit vidunderlige Enkeltmands-Fartøj, Kajak’en, 
hviler Fangeren paa Havfladen, en Kæmpefugl lig, spejdende efter 
Bytte; Luften over ham, Vandet under ham og selve Vandspejlet udfor- 
sker han med den Vildes skarpe Sanser. Jagten paa Landdyrene 
fører ham agtpaagivende over de store Vidder, lige til Indlandsisens 
Grænser. Fra Barnsben opdrages han til dette Spejderliv, og hele den 
Sum af Erfaringer, som Generationer før ham erhvervede, er gaaet i 
Arv til ham. En hvid Mand kan derfor lære uhyre meget om den levende 
Natur at den grønlandske Fanger, naar han kan tale hans Sprog og 
forstaar at vinde hans Tillid. Og med Henblik derpaa foretog Fabricius 
sig altsaa det beundringsværdige: han smøgede Civilisationen af sig. 
Ung (midt i Tyverne) og ugift, som han var, gav han Afkald paa det 
hyggelige og magelige Liv ved Kolonien, flakkede om med Grønlæn- 
derne, boede hos dem 1 deres Telte og Jordhytter, ja fulgte dem mile- 
vidt tilsøs 1 Kajak paa Sæljagt, Fuglefangst og Fiskeri — kort sagt: 
han blev Grønlænder. Da lærte han Sproget til Fuldkommenhed, 
og Dyrenes Verden lukkede sig op for ham. 
1 D. К. D. Vidensk.-Selsk. Skrivter, 5. Bind, 2. Hefte, 1810, S. 130. 
