Naturforskeren Otto Fabricius. 303 
Resultatet af vor Undersøgelse bliver altsaa, at Gronlandshvalen 
lever hovedsagelig af bitte smaa Krebsdyr, tommelange eller mindre, 
og at Fabricius er den første, der klart har oplyst dette. Dette, tror 
jeg, man ikke vil betænke sig paa at kalde vidunderligt: at have fundet 
ud af, at denne Kæmpehvall lever af saa smaa Dyr. 
Medens jeg ingen Steder i Litteraturen om Hvaler har set dette 
sagt udtrykkeligt, kendes Fabricius” Beretning af Forskere, der giver 
sig af med Studiet af Krebsdyr, jfr. følgende Udtalelse i Breum’s »Tier- 
leben«, som rigtig godt gengiver Fabricius” Fremstilling: »Am verbreite- 
sten ist die Familie Mysidae. Schon in der 1780 erschienenen Be- 
schreibung der grönländischen Tiere von dem hochverdienten Prediger 
und Missionar Отто FABRICIUS wird gesagt, dass sie mit anderen kleinen 
Tierchen die Hauptnahrung des grossen Grönlandwales (Balaena mysti- 
cetus) ausmachen. Es sei wunderbar, wie die kleinen Tiere, noch nicht 
1 Zoll lang, eine ausreichende Nahrung für die grössten abgeben und 
das Material für die ungeheuren Massen Speck liefern könnten. Sie 
seien jedoch im Grönlandischen Meere so häufig, dass der Wal bloss 
das Maul aufzusperren brauche, um viele tausend Fetttropfen mit dem 
Wasser einströmen zu lassen. Bekanntlich kommt ihm die Vorrichtung 
der Fischbeinplatten zugute, hinter denen, wie hinter einer Reuse, die 
Beute zurückbleibt«. 
Som lungeaandende Dyr maa Hvalerne med Mellemrum op til Over- 
fladen for at aande, hvilket besorges i det Øjeblik, de løfter Panden, 
hvor Næseborene sidder, op til Vandfladen. Storre Hvaler blæser ogsaa, 
naar de dukker op, en Straale højt tilvejrs fra Næseborene (»Blese- 
hullerne«), og det var længe et stærkt debatteret Spørgsmaal, hvad 
denne Straale bestaar af. Nogle holdt paa, at det kun er Lungernes 
varme, fugtige Luft, som, pustet ud i den kolde Atmosfære, fortættes 
til Støtter af Vanddamp. Men andre mente at have set Hvalerne 
sprøjte høje Straaler Vand ud af Næseborene, som derfor ofte lige- 
frem kaldes »Sprojtehuller«. 
Allerede ARISTOTELES vidste, at Hvalerne aander ved Lunger, 
men samtidig mente han, at de sluger Vand og sprøjter det ud af Næse- 
borene. Prinius bidrog meget til at fæstne denne Tro ved at anføre 
bestemte Eksempler, og det blev den herskende Anskuelse til langt 
ind i forrige Aarhundrede, at de betydelige Vandmasser, der strømmer 
ind i Hvalernes Gab, hver Gang de aabner Munden for at tage Føde, 
Goodsir, skal være С. septentrionalis, er en Calanide; Arpactius kronii, Krøyer, skal 
være Harpacticus cronii. 
* Шо. Scoresby (1. с. 8. 462) vejer en Grønlandshval paa 20 m 70.000 kg, 
hvoraf. Spækket udgør omtrent 30.000 kg. 
? 4. Aufl., Niedere Tiere, 1918, S. 671. 
LXI. 23 
