Naturforskeren Otto Fabricius. 355 
Pusten hos Hvalerne er deres Aandedrag, og skeer igjennem Næse- 
hullerne, saa at man noget fra kan see en hoj Straale som et Spring- 
vand opstaae over dens Hoved, derfor og nogle Skribentere kalde dens 
Næsehuller Vand-Ror; dog maae jeg herved bestride deres Fordom, 
der mene, at Hvalfiskene sprude Vand igjennem deres Pustehuller, 
hvilket dog ikke egentlig har sig saa, men, ligesom et Menneskes Aande 
i den kolde Luft viser sig som en Damp, saa synes det og i en storre 
Grad hos disse større Dyr, og er altsaa kun deres fugtige Aande; imidlertid 
kan det ej undgaaes, at jo under Pustningen endeel af Hav-Brynens 
Vand maae folge med i Hojden, da den just plejer at puste, naar den 
kommer til Overfladen.« Som Supplement hertil kan passende citeres 
et andet Sted 1 samme Afhandling (S. 72): »naar den (Pukkelhvalen) 
har opsluget hvad den vil, lukker den Gabet igjen og spruder Vandet 
fra sig imellem Barderne; Fiskene og Snekkerne maae da blive inden 
for, hindrede ved Bardernes ænge Mellemrum og Haarene paa deres 
indvendte Kant«. 
Som man ser, er det helt moderne Synsmaader, Fabricius har 
fremsat for over Hundrede Aar siden angaaende Forhold, der har veret 
stærkt omstridt og egentlig forst kan siges at vere uddebatteret med 
Begyndelsen af vort Aarhundrede. En Hindring for den rette Forstaaelse 
var lenge den samme, som bragte Escaricar til at vakle, da han 
erfarede den svenske Zoolog SUNDEVALL’s lagttagelse: at man ogsaa 
kan se Hvaler »sprojte« i de varmere Have!. En Forklaring herpaa 
er givet af Racovitza? og CoLLETT?, hvis Fremstillinger omtrent falder 
sammen, men dog paa visse Punkter supplerer hinanden og her refe- 
reres sammenstillet: Luften fra Hvalernes Lunger udtømmes i Løbet 
af faa Sekunder gennem de snevre Næsebor under et uhyre Tryk — 
Beviset herfor har man deri, at Straalen hæver sig til en meget betyde- 
lig Højde, ydermere deri, at Luftens Udstøden frembringer en gen- 
nemtrængende Lyd, som sammenlignes med Dampens Udstrømmen 
under Tryk; Trykkets pludselige Formindskelse bevirker en Udvidelse 
af den udstødte Luft, herved forbruges Varme, og den pludselige Afkø- 
ling bevirker atter, at Fugtigheden i Lungeluften fortættes til en Søjle 
af Taage eller en Sky. Til at fremme Fortætningen bidrager ogsaa de 
fra Lungerne kommende Forbrændingsluftarter, som indeholder Joner, 
der virker som Fortætningskærner for Vanddampene. Derfor er ogsaa 
i de varmere Have Kaskelottens og Bardehvalernes »Blæsen« synlig, 
især mod en mørk Sky, eller om Havet er svagt kruset, saa at der derved 
dannes en mørk Baggrund. I de koldere Have er Fænomenet langt 
mere iøjnefaldende, da den lave Lufttemperatur yderligere medvirker 
+: Förhandl. vid de Skand. Naturforsk. 3. Möte 1842, S. 22496. 
? L. с. 8. 11—12. 
з R. Согтетт: Norges Pattedyr, 1911—12, В. 577. 
