360 Ap. 8. JENSEN. 
og GULDBERG, idet den førstnævnte skriver, at i Regelen synes Hval- 
dyrene at tødes med Halen først, medens Guldberg mener, at der er al 
Grund til at antage, at Fosterets Leje er saaledes, at Hovedet fødes først. 
Lütken maa tilstaa, at han ikke kender de »Vidnesbyrd«, hvorpaa 
Eschricht støtter sin Anskuelse, og det har vel sagtens mest været 
mundtlige eller brevlige Meddelelser, hvortil Eschricht sigter. Men i 
hvert Fald har Fabricius efterladt sig en Udtalelse, hvortil kunde været 
henvist, om den var bleven bemærket. Fabricius skriver nemlig i F. С. 
S. 47 om Delphinus phocaena (Marsvinet): »Parit pullum solitarium, 
qui matrem sequitur primo anno, cum illa iugiter submergens et emer- 
gens. Si grauida occiditur, ex utero cauda pulli prominens conspici 
solet, forsitan matre in angustiis parere conante«. Altsaa: »Den føder 
en eneste Unge, der i det første Aar følger Moderen, og sammen med 
hende dykker ned og dykker op. Hvis den dræbes drægtig, plejer 
Ungens Hale at ses ragende frem fra Kønsaabningen, 
maaske idet Moderen søger at føde i Dødskampen«. 
Dette er, saa vidt jeg ved, første Gang, at den lagttagelse er gjort, 
at Hvalungen fødes med Halen først. 
Hvidhvalen (Delphinapterus leucas, Pall.) har sit Navn af Hudens 
elfenbenshvide Farve. Fabricius har imidlertid gjort den interessante 
lagttagelse, at saadan ser den ikke ud fra Fødselen af. I »Fauna Groen- 
landica« (S. 51) skriver han nemlig om Hvidhvalen (Delphinus albicans): 
»Den føder om Foraaret een eneste Unge; før den fødes, har den Farve 
som Bly, nylig født er den blaalig, med Alderen bliver den mere og 
mere hvid«. 
Denne lagttagelse blev først meget sent bekræftet, nemlig 1 1889 
af KUKENTHAL (1. с. S. 9), som tilmed troede, at ingen før ham havde 
gjort denne Opdagelse, af hvilken han drog den fylogenetiske Slutning, 
at Hvidhvalen nedstammer fra mørkere farvede Hvaldyr og først 
forholdsvis sent har erhvervet den hvide Hudfarve, som Kükenthal anser 
for en Tilpasning til Livet i de isfyldte arktiske Have: en sovende, i 
Havfladen drivende Hvidhval er i nogen Afstand ikke let at skelne 
fra en svømmende, snedækket Isskodse. 
Om Kaskelotten (Physeter macrocephalus, L.), Kæmpen blandt 
Tandhvalerne, der længe har været en meget sjelden Gæst ved Vest- 
grønland, naturligvis som Følge af den skaanselløse Fangst, den har 
været Genstand for fra Hvalfangere paa alle Have Verden over, giver 
Fabricius 1 »Fauna Groenlandica« og især i sit Haandskrift vigtige 
Oplysninger. Man erfarer, at den paa hans Tid har været mere almin- 
delig ved Grønland. Den holder sig — siger han — gerne langt tilsøs 
i Davis Strædet, saa at den sjeldnere kommer tæt under Land; nordpaa 
