Naturforskeren Otto Fabricius. 361 
sker det sjeldnere end ı Frederikshaab-Egnen, hvor den træffes for- 
holdsvis oftere; udfor den sydlige Del af Landet er det ogsaa, at »de 
rette Kaskelotfanger-Skibe sees af og til Paa Fabricius’ Tid drev 
Grønlænderne endog Jagt paa Kaskelotten, og han har givet en Skil- 
dring af denne primitive Hvalfangst!, som det har sin store Interesse 
at kende nu, da denne Fangst forlængst er ophørt. 
Afhandlingen om de grønlandske Sæler. 
Skulde man blandt Fasricius’ zoologiske Arbejder udpege et 
enkelt som særligt værdifuldt, saa maatte vel nok, næst »Fauna Groen- 
landica«, hans Afhandling om de grønlandske Sæler bære Prisen?. Det 
er et monumentalt Værk, banebrydende paa sit Omraade. 
| Form af en Monografi paa bredt Grundlag faar de nordiske Sæler 
en overmaade alsidig Behandling 1 dette Arbejde. 
Forst gor Fabricius Rede for, hvorledes han er kommen til al den 
Viden om Sælernes Naturhistorie, som han sidder inde med: han slog 
sig sammen med Gronlænderne, fulgte med dem paa Sælfangst og lærte 
derved Dyrene og deres Vaner at kende. Dette Afsnit har jeg allerede 
berørt andetsteds (5. 344) og kan nøjes med at henvise dertil. 
Man skulde synes, at Zoologerne af Fag paa Fabricius’ Tid, hvor 
Sælfangst i de nordlige Have allerede spillede en betydelig Rolle, maatte 
vide Besked med, hvor mange Arter Sæler der fandtes i disse Egne; 
men Forholdet var i Virkeligheden ganske det modsatte, skønt baade 
Hans EGEDE, CRANZ og navnlig GLAHN havde været paa Vej til at 
klare Spørgsmaalet. Fabricius forklarer Aarsagen til, at de Naturkyn- 
dige vidste saa daarlig Besked med denne Dyregruppe: »Blant de 
firføddede Dyr er Sæl-Slægten een af de mindst nøiagtig beskrevne. 
Man finder hos Skribenterne saadant Vilderede heri, som man vanskelig 
skal finde ud af. Aarsagen er, at Sælen er et Havdyr, som i sit Element 
er saa utilgiengeligt; den opholder sig og helst afsides fra Folk, og de 
fleste Arter nær ved Polerne, saa at faa Naturkyndige have havt Lei- 
lighed selv at betragte dem, især levende, men maattet bygge paa saa- 
danne Reisendes Efterretninger, der ikke just vare Naturkyndige, 
derfor ikke de paalideligste, og gierne have glemt at melde om det 
vigtigste, der skulde skiælne Arterne fra hinanden. Man maae og have 
kiendt Sælene igiennem alle Aldere, for at kunne skiælne dem ret; 
thi det gaaer med dem, som med flere Dyr-Arter, at Ungerne ligne 
1 D. Kgl. D. Vidensk.-Selsk. Skrivter, 6. Bd., 2. Hæfte, 1818, В. 254—55. 
? Udførlig Beskrivelse over de grønlandske Sæle. Skrivter af Naturhistorie 
Selskabet, 1. Bind, 1. Hefte, 1790, S. 79—157 og 2. Hefte, 1791, S. 73—170, Tab. 
XII—XIII. og Tab. X., Fig. А-В. — Ogsaa udkommen paa Tysk i: Schriften der 
naturforschenden Gesellschaft zu Kopenhagen, 1. Bd., 1. Abth., S. 73—144, 2. Abth. 
SS BOE. ENDS SUEDE EO EX Bier АВ. 1093. 
