Naturforskeren Otto Fabricius. 309 
i sig, hvilket og bestyrker mig i den Slutning, at alle de middelmaadige 
og smaa, som nu og da treffes ved Kysterne, ere lutter unge Sæle, som 
ej have naaet deres fulde Væxt, og derimod de store, saa kaldte Neit- 
sidlit ere de ægte gamle, skjønt nogle ville gjøre disse til en egen Art, 
forskiællig fra Уейзи. Venteligst have ellers alle Sæl-Arter lige Yngle- 
maade, Drægtigheds-Tid og Ungers Antal. Saa meget veed man, at 
denne Art føder sidst 1 Februar eller 1 Marts og April Maaneder, oven 
paa den faste Fiordiis, hvoraf jeg slutter mig til, at den vel i foregaaende 
Junii eller Таш Maaned omtrent maae være bleven drægtig. Treffer 
dens Fødetid ind i slet Vejr, da ingen Soelskin kan lindre Kulden, saa 
sætte mange Unger Livet til, hvilket Grønlænderne vide at betjene 
sig af, og paa den Tid fahre op til Fiordisene at oplede ihjelfrosne eller 
døende Neitsek-Unger. Ellers har Naturens Herre viselig forvaret 
dem mod Kulden, ved at give dem saa varm еп Pelts; thi de fødes 
med saa tæt pakkede og bløde Haar, som Uld, og kunne udholde en 
temmelig stræng Frost, naar kun ikke Sneefog og Storm støder til at 
forværre Kulden og tvinge Moderen til at forlade dem, saa at de tillige 
maae lide Sult. Ungerne voxe seent, hvilket kommer af deres Lyst 
til at være paa Isen, hvor de heller sulte, end de skulde forlade den, 
og ofte findes i deres Mave og Tarme slet intet, derfor ere og mange 
Fiordsæle om Vinteren saa smaa, som om de nylig vare fødte. 
Dens Føde er allehaande smaa Fiske, og de større Fiskes Unger, 
men især delicaterer den sig med Reger og andre krebsartede smaa 
Søe-Insekter, der gives meest af т Fiordene og findes hyppigst i dens 
Mave«. 
Af denne Grønlands mindste Sæls Kampe med Havørnen giver 
Fabricius en malende Skildring: »Men dens (5: Ringsælens) største 
Fiende er Ørnen, som svævende over Vandet oppasser den, naar den 
kommer op, eller især naar den ligger i sin Rolighed, slaaer da i den 
med sine Kløer, og udbreder sine Vinger for at hindre Sælhunden fra 
at gaae under Vandet. Er Sælen noget voxen, trækker den undertiden 
Ørnen med sig, dersom den ei i Hast faaer sine Kløer løsrevne, hvilken 
da maae sætte Livet til; men er den kun liden, da holder Ørnen den 
ор, og med Vingerne roer den baglænds til Lands eller til en lisskotse; 
er nogen af Delene langt borte, saa skriger Ørnen Jammerskrig af Frygt 
for at blive udmattet, og selv sætte Livet til. Undertiden gaae Kløerne 
løs, og da slipper Sælhunden sin Fiende, da den efter nogen Tids Forløb 
igien kan blive tillægt, om Skrammen ei har været for dyb; paa saadant 
Sted bliver da en stor Bukkel fuld af Materie; ofte maae den dog sætte 
Livet til og flyde død op, deraf kommer det, at man finder fleest Søe- 
aadsler af denne Art Sæle, da Ørnen ofte maae give tabt, naar Byttet 
er for stort eller Veien lang«. 
For Ringsælens Vedkommende beskrives, foruden andre Fange- 
LXI. 24 
