Naturforskeren Otto Fabricius. 377 
men kan føre dem afsted med stærk Fart, ofte endog imod Vinden, 
og at de paa denne Sejlads langs Kysterne kan støde paa Grund og 
blive staaende, indtil de ved Havets Angreb er blevet lettede saa meget, 
at de igen kan komme i Drift. Og han giver endelig en levende Beskri- 
velse af et saadant Isbjergs »Kalving«. 
Da Isen i Isbjergene ved Smeltning giver ferskt Vand, slutter 
Fabricius, at den maa være dannet paa Land. For at forklare Isbjer- 
genes Dannelse giver han derfor først en Skildring af den grønlandske 
Indlandsis. »lisbræen i Grønland er et af de mærkværdigste Særsyner 
i Naturen, der langt overgaaer andre Landes endnu bekiendte lisbreer, 
thi den rækker fra Ende til ånden af Landet og skiuler hele Inderlandet 
med en stedsevarende list Fabricius antager, at Indlandsisen stadig 
vokser baade 1 Højde og udad til Siderne paa Bekostning af Landet, 
og at Tilvæksten navnlig er stor i Dalene. Paa de Steder, hvor den gen- 
nem disse naar ud i Fjordene, dannes Isbjergene. Ved Tilvæksten for- 
oven »formedelst Vandets Tilløb, som efterhaanden fryser og formeres 
ved Snee« og ved Havets Underhuling forneden foraarsages Nedstyrt- 
ninger af »uhyre Stykker«. »Naar et Stykke falder, forrykkes det bagre 
med, og det eene følger efter det andet med stor Bragen og Allarm, 
som af en stærk Canonade«. 
Ethvert Forsøg paa at forklare Isbjergenes Dannelse maa natur- 
ligvis blive mangelfuldt, saa længe Gletschernes Bevægelse ikke er 
bleven erkendt. Man maa, for ikke at komme til at gøre Fabricius 
Uret, erindre, at han ikke — saaledes som senere Rink — havde haft 
Lejlighed til at se de mægtige Isstrømme og store produktive Isfjorde 
i Nordgrønland. Det er ogsaa, som om han selv har haft en Følelse 
af, at hans Tydning ikke giver tilstrækkelig Forklaring paa Mængden 
og Størrelsen af Isbjergene. Han tilføjer nemlig en Beskrivelse af, hvor- 
dan isdæmmede Søers Opstemning og derefter følgende pludselige 
Tapning kan forøge Produktionen. 
Fabricius slutter sin Omtale af Isbjergene med at fremhæve den 
Fare, de frembyder for Færdslen paa Søen — ikke mindst i Fjordene, 
hvor de ofte kan ligge tæt sammenpakkede. 
Ved »lisskodder eller lisskotser« forstaar Fabricius mindre Stykker 
af Gletscheris, der altid opstaar i Mængde samtidig med Isbjergenes 
Dannelse, men som ogsaa kan skyldes disses senere Sønderdeling. De 
kan, naar de ligger tæt samlede, være til stor Gene for Grønlænderne, 
som dog ogsaa forstaar at drage Nytte af dem ved Jagten paa Sæl- 
hundene og Søfugle. 
Som den Form af Drivis, der har den største Betydning i de syd- 
grønlandske Farvande, omtales til Slutning »Flak-lisen«, der dog almin- 
deligst gaar under Navnet »Stor-Iis«. Den optræder som umaadelige 
Mængder af større og mindre Flager af tyk Havis, med hvilke der ofte 
