96 BJorN FLODERUS: 
5. aurita och 5. cinerea, sa bastarderar den sistnämnda i utom- 
ordentligt stor omfattning med 5. nigricans och bildar med denna 
morfologiskt fjärrstäende art talrika sammanbindande formkedjor, 
hvaremot S. aurita icke synes bastardera med nämnda art, forsavidt 
icke ett hos endera eller bada grundarterna förefintligt inslag af 9. cinerea 
såsom en »förmedlande länk« möjliggör den sexuella foreningen. Talrika 
och starkt belysande dylika exempel ра detta betydelsefulla men föga 
uppmärksammade förhällande skulle kunna framlaggas; dock synes det 
mig för vidlyftigt att hår ytterligare inga pa dessa frågor, hvilka jag 
hoppas fa tillfalle att mer ingaende afhandla infor annat forum. 
Själfva grundskottet mot den »hybridofoba« standpunkten kommer 
emellertid fran de experimentella korsningsförsöken mellan olika Salix- 
arter. Dessa hafva nämligen 1 allo bekräftat salikologernas mangariga 
1 naturen vunna erfarenhetsrön, att bastarderna mellan manga artpar 
ega stark fertilitet och darfore 1 sin ordning kunna efter korsning med 
andra sexuellt affina arter eller hybrider alstra lifsdugliga polyhybrider 
med 3,4, ja anda till 6 (WicuurA 1865 р. 22, HERIBERT-Nizsson 1918 
p. 121) olika grundarter sasom komponenter inom samma individ. 
Att liknande biologiska processer 1 utomordentligt stor omfattning 
och utan afbrott forsigga 1 naturens stora laboratorium, därom har jag 
under senare decennier genom omfattande iakttagelser inom skilda 
vegetationsomraden vunnit en allt fastare grundad öfvertygelse. пот 
talrika artgrupper anser jag mig hafva konstaterat, att de hybridogena 
individerna dro långt talrikare an de till synes artrena, om ock deras 
flertal 1 dylika fall utgöres af »recedensformer«, som intimt ansluta sig 
till endera eller bada grundarterna, afvikande fran dessa endast genom 
en eller ett fatal fran den andra parten lanade karaktärer. 
En mot denna uppfattning stundom rest invändning, att dessa 
mellanformer ligga inom resp. grundarters variationsomrade eller aro 
uttryck for en pågående fylogenetisk differentiering ur en for dem bada 
gemensam moderart, faller pa sina egna konsekvenser. Ty huru skulle 
man enligt dessa linjer kunna fôrklara de otaliga öfvergängsformer, 
som i obrutna kedjor sammanbinda sa morfologiskt differenta arter 
som $. ex. S. lapponum och S. herbacea, 5. lapponum och 5. myrtilloides, 
5. lapponum och 5. aurita, S. caprea och S. lanata, S. lanata och 5. hastata 
samt S. glauca och S. nigricans eller — bland arktiska former — S. arctica 
och S. glauca, S. arctica och S. reptans, S. reptans och S. taimyrensis 
samt S. reptans och 5. rotundifolia for att har blott nämna några bland 
de mest kända och ymnigast förekommande mellanformerna. Ingen 
torde val numera vilja halla for sannolikt att nagon bland de har anforda 
artparen omedelbart utbildats ur en for dem bada gemensam moderart. | 
Man tänke sig t.ex. den gemensamma moderarten for S. lapponum och 
S. herbacea! 
