110 Bsörn FLODERUS: 
samt under följande vegetationsperiod gerna kvarsıttande bladen. I 
stod af VAnr’s auktoritet förblef denna hans uppfattning i stort sedt 
orubbad till seklets slut. 
ANDERSSON benämnde (in sched.) arten »S. myrsinites L. var. 
phlebophylla And.«. 
LANGE betecknade den i sina äldre arbeten med Vale namn, 
än (1857 р. 121) såsom 5. Myrsinites L.«, Ап (1879 р. 147) såsom »S. Myr- 
sinites var.«, Ап (in sched. 1880) — i anslutning till ANDERSsoN’s upp- 
fattning — såsom »Salix Myrsinites var. phlebophylla And.« men 
identifierade den samma år 1 Conspectus med den af ANDERSSON (1874 
р. 450) beskrifva skandinaviska formen S. myrsinites L. var. parvifolia 
Anp., under hvilken beteckning arten oftast aterfinnes i senare tiders 
grönländska fytografiska litteratur. LANGE beskrifver hår (1880 р. 108) 
arten salunda: 
»Fruticulus humilis (1—3”1.), dense foliatus, foliis minutis, obovato- 
v. elliptico-lanceolatis, coriaceis, lucidis, erenulatis, saepe apice subinvo- 
lutis; amentis © terminalibus, inter folia suboccultis, capsulis stylisque 
fusco-purpureis.« 
LANGE framhaller att samtliga af honom iakttagna former af »S. myr- 
sinites« fran Grönland tillhort var. parvifolia Амо., hvarföre hufvud- 
formen mahanda icke finnes därstädes. 
I Flora Danica, dår LANGE låmnar flera lyckade afbildningar af 
arten (T. 3053 figg. 2—4), såger han (1883 p. 13) om densamma: 
»Salix Myrsinites var parvifolia And., differt a forma typica 
trunco humili, foliis confertis, ellipticis v. obovato-lanceolatis, coriaceis, 
crenulatis, amentis 9 terminalibus, inter folia saepe suboccultis. . . In 
fissuris rupium loc. subhumidis Gronlandiae haud frequens.« 
Vid sin bearbetning af de från den svenska arktiska expeditionen 
1883 af Auc. BERLIN hemförda Salices uppfattade LunpsrrôM (in 
litt., BERLIN 1884 р. 88) arten såsom »med all sannolikhet identisk med 
5. groenlandica у. pusilla Ands.« Нап ansag densamma visserligen 
vara genetiskt beslägtad med »S. groenlandica (Anps.) LUNDSTR.« men 
hkväl uppvisa за patagliga skiljaktigheter fran denna, att den borde 
alsöndras därifran såsom en själfständig art, hvilken han benämnde 
»Salix wwigtutiana«.!) Han framhäller, att den nya arten lätt urskiljes 
fran »S.groenlandica (ANDs.) LUNDSTR.« genom sina små alldeles glatta, 
pa ofre sidan his отбпа, under blekare, tättsittande blad, som äfven 
1) J Benämnd efter Ivigtut, den lilla för sina kryolitfyndigheter kända orten 
pa Sydgrönlands västkust (с. 61° 12’), hvarifran BERLIN hemförde flera former af 
arten. — Lunpsrtröm’s ursprunliga artbeteckning torde hafva varit »Salix nuna- 
takkica«, hvilket namn med hans auktorssignatur äterfinnes ра ett af BERLIN’S 
Ivigtut-exemplar, som finnes bevaradt i U.M. Pä etiketten finnes säsom synonym 
bifogadt: »S. arctica Pall. у Groenlandica Ands. у. pusilla And. Monogr. р. 28%. 
