136 Вловм FLODERUS: 
hår glest beklädda bladundersidor, mörka skärmfjäll, enkla nektarier, 
kala ständarsträngar och långt utdragna stift. 
Gruppens olika arter förete ännu ett for den alla gemensamt biolo- 
giskt fenomen, nämligen att de — för за vidt min erfarenhet sträcker 
sig — 1 naturen oftast uppträda i hybridogena former. Bland de därvid 
ingående sexuellt affina arterna märkes i första hand S. glauca (L.), i 
Nordryssland och Sibirien äfven S. reptans (Rupr.). Dessa tillföra art- 
gruppen ett antal for densamma fullständigt främmande karaktärer 
(beharade kvistar, gemme och bladôfversidor, korta, breda och äfven 
pa Ofversidan hariga bladskaft, ofvantill insänkta bladnerver, ljusare 
skärmfjäll, klufna eller flikade nektarier, häriga ständarsträngar, filt- 
ludna, kortskaftade kapslar, korta resp. klufna stift etc.), hvilka förläna 
dess olika arter en skenbart betydande variationsbredd. Till följd häraf 
hafva de första artbeskrifvarne, hvilka icke kunnat sitta inne med 
salikologiens senare erfarenhetsrön inom omrädet, ansett de nämnda 
enligt min äsigt hybridogena karaktärerna ligga inom resp. grundarters 
gränslinier och salunda tillmätt dessa en allt for vid omfattning. 
Inom den ofvan anförda artserien har jag såsom synes placerat 
S. arctica mellan S. polaris och S. chloroclados, därmed angifvande den 
ställning arten enligt min mening intager i det morfologiska systemet. 
Dess närmaste slagtinge bland de mera kända Salix-arterna torde trots 
den stora habituella divergensen vara S. polaris, med hvilken den delar 
ett stort antal morfologiska karaktärer sasom rundade, helbräddade, 1 
den stundom grundt urnupna och gerna rodnade spetsen undertill skarpt 
punkterade blad med vid basen tätt förgrenad, hastigt afsmalnande 
medelnerv och — atminstone 1 yngre stadier — en bladspetsen öfver- 
skjutande hartofs, langskaftade, storbladiga och (hos S. arctica dock 
endast skenbart) terminala hängen samt mycket breda, 1 spetsen trubbigt 
afrundade skärmfjäll. Artens frändskap till S.chloroclados mihi torde 
tillfyllest framga ur en jämförelse mellan de i detta arbete lamnade 
artbeskrifningarne. Att de bada sist anförda arterna såsom vissa för- 
fattare antagit äro fylogenetiskt beslägtade, anser jag sannolikt om ock 
ännu icke bevisadt. Däremot kan jag icke ansluta mig till de talrika och 
till dels mycket vederhäftiga forskares askadning, hvilka 1 S. chloro- 
clados (»S. groenlandica«) endast vilja se en varietet eller lokalform af 
MS. arcticat Dessa bada arter afvika nämligen fran hvarandra genom 
ett flertal val utpräglade morfologiska skiljekaraktärer, hvilka nedan 
vid redogörelsen för S. arctica x chloroclados x glauca finnas närmare 
angıfna. 
Den förbistring, som under hela det sista arhundradet varit radande 
beträffande begreppet »Salix arctica«, har haft till foljd, att de talrika 
