150 Bsorn FLODERUS: 
Ekologi etc. Da jag endast i ringa omfattning haft tillfälle att 
studera den grönländska 5. arctica 1 dess naturliga miljö, nödgas jag 
vid framställningen af dess ekologi och andra biologiska förhällanden 
hufvudsakligen bygga ра de till buds stående sparsamma och till följd 
af den skiftande artbegränsningen oftast opälitliga litteraturuppgif- 
terna, hvilka jag sökt sofra och komplettera med stod af min erfarenhet 
om artens uppträdande inom andra arktiska omräden. 
S. arctica (PALL.) är bland alla kända Salix-arter och — enligt 
vissa förtattare — bland alla kända kärlväxter den mest köldfasta. Sà 
uppgifver t. ex. Hart, hvilken (1880 р. 141) a Grönlands västkust för- 
lägger gränserna för »S. arctica, Br.« till 68°46’ resp. 82°25’, att han funnit 
arten na längst norrut bland landets samtliga fanerogamer. 
Hartz framhaller (1896 pp. 182 ete.), att »Salix arctica f.« (hvarmed 
han i första hand torde afse 5. arctica x chloroclados x glauca) år en 
bland de Га utomordentligt härdiga fanerogamer, som kunna uthärda 
den grönländska vintern pa vindöppna, icke snöbetäckta ständorter. 
Pa dylika lokaler sag han i Ostgronland buskar, dar ännu lefvande grenar 
hade fått saväl bark som knoppar afskalade pa sin för »Fohnen« utsatta 
nordvästra sida, hvilket väl huvudsakligen år att upptatta såsom en 
mekanisk averkan af de vinddrifna snökristallerna. Under dylika ex- 
ceptionellt ogynnsamma förhällanden kan buskens i den förhärskande 
vindens riktning utvecklade, starkt förkrympta, risigt förgrenade och 
till största delen förtorkade grenverk antaga formen af en oregelbundet 
byggd kotte, pa hvars undre yta enstaka smä lefvande grenar söka 
skydd i lå om den kompakta grenmassan (Hartz 1896 р. 310. figg.). 
Sasom ännu ett bevis pa artens utomordentliga härdighet vill jag 
här äfven erinra om ett af MEEHAN (1894 p. 213) meddeladt rön. Denne 
sag vid Inglefield-bugten gamla exemplar af »Salix arctica R. B.«, 
hvilka växte 20 fot in 1 en pa ätertäg stadd glacıär under förhällanden, 
som enligt hans förmenande ovedersägligt bevisade att de legat ı dvala 
under hela den enorma tidsperiod, som förflutit sedan jökeln en gång 
trängde fram öfver växtstället. MEEHAN framlägger (р. 206) flera stöd 
för denna uppfattning, hvilken synes mig desto mera beaktansvärd, 
eftersom jag själf beträffande 5. herbacea gjort nagra 1 viss man analoga 
iakttagelser, som jag velat tolka ı samma riktning. 
Salix arctica uppträder med förkärlek ра blottad, grusig och sten- 
bunden, icke allt för vattensjuk mark, framför allt pa moränjord, men 
äfven pa fjällhedar etc. I Simmons’ öfversigt ôfver Nordamerikas ark- 
tiska fanerogamer upptages arten (1913 р. 137) såsom hemmahorande 
inom samtliga formationer, och ej heller pa Grönland synes densamma 
vara bunden vid någon särskild bergart. 
I sin egenskap af utprägladt högarktisk fanerogam eger S. arctica 
en relativt mycket tidig florationstid. Sımmons, hvilken flera ar ı 
