Om Grönlands Salices. 177 
lejocarpa pätagligen sta närmare 5. chloroclados mihi men såsom jag 
vid redogörelsen för denna art visat icke äro därmed identiska. I de 
skandinaviska museernas fran ANDERSSON’S tid bevarade Salix-material 
har jag f. ö. blott kunnat uppspära något enstaka vittnesgillt exemplar, 
som 1 allo motsvarar min beskrifning ра 5. chloroclados. 
De former af S. chloroclados x glauca, i hvilka 5. glauca (L.) ingar 
såsom förhärskande part, innefattade ANDERSSON enligt dätida vid- 
sträckta artbegrepp under |S. glauca L. Sasom bevis härför vill jag blott 
anföra, att han i Prodromus såsom synonym till denna art uppställer 
»Rink Groenl. р. 122« och i ett äldre arbete (1859 р. 127) såsom 
grönländsk fyndort for 5. glauca L. angifver бп Disko. Dessa bada 
hänvisningar afse nämligen ganska tydligt glauca-starka former af S. 
chloroclados x glauca. Ty den förstnämda synonymen hänvisar till 
Lance’s ofvan (р. 78) ätergifna grönländska artlısta, hvilken beträf- 
fande »S. glauca L.« stöder sig pa VAHL’s och Rınk’s fran Grönland 
hemförda herbariematerial, hvars 1 de skandinaviska museerna ännu 
bevarade glauca-former samtliga visa sig innesluta hybridogena ele- 
menter fran 5. chloroclados mihi. Och hvad beträffar den pa Disko 
forekommande S. glauca, sa finnas däraf 1 museerna synnerligen tal- 
rika — hufvudsakligen af M. P. Ровзию och T. Frits insamlade — 
exemplar, hos hvilka jag undantagslöst ansett mig kunna рауза lik- 
nande hybridogena inslag fran 5. chloroclados mihi. 
I den vidsträckta omfattning jag 1 detta arbete tillerkänt 5. chloro- 
clados x glauca omfattar densamma за godt som alla Salices från 
Sydgrønland, hvilka i museerna äro betecknade såsom S. glauca L., 
S. arctica PALL., S. arctica В. Br. och S. groenlandica (Амо.) LUNDSTR. 
eller sasom varieteter af dessa arter, d. v. s. ı stort sedt alla Salices fran 
detta område undantagandes de bada lätt urskiljbara arterna S. her- 
bacea L. och 5. uva ursi Ровзн; A. GRAY. 
5. chloroclados x glauca företer en betydande formrikedom, hvilket 
ju är att förvänta hos en utomordentligt individrik bastardgrupp, hvars 
bäda moderarter uppvisa sa mänga och за stora skiljaktigheter, som 
hår år fallet. Da det emellertid ligger utom detta arbetes plan att söka 
skildra de otaliga arfskombinationer, ı hvilka bastarden ses uppträda, 
vill jag inskränka mig till att här sammanställa de bada moderarternas 
mest i ögonen fallande skiljekaraktärer, därvid approximativt angif- 
vande de morfologiska gränser, inom hvilka jag funnit bastardgruppens 
olika former oskillera: 
Grenverk krypande — mer än manshögt; kvistar spetsvinkligt 
forgrenade, gröna och kala — nästan rätvinkligt förgrenade och gra-- 
ludna; knoppar smala, spetsiga, gröna och kala — ägeformade, gra- 
ludna; stipler lansettformade, засаде — 0; bladskaft länga, smala, 
rännformade och kala — korta, breda, platta och gräludna; bladskifvor 
