4 V. C. FREDERIKSEN. 
at de ı Virkeligheden ser bort fra, at alle Optegnelserne af Raabet er 
enige om en i (y, e)-Lyd efter 1. Ogsaa med Hensyn til Meningen volder 
de hver for sig Vanskelighed. Med »igdlüt« — som Thalbitzer altsaa ogsaa 
selv har opgivet — er der saaledes det i Vejen, at der ikke er noget om, 
at Eskimoerne brugte Slynge lige hver eneste Gang, de brugte Raabet, 
og mod »ila«, at dette 1 Forbindelse med Udsagnsordet for »vi era = 
»— uvugut« betyder »vi er i Følge med den eller de andre her, vi er med 
her« og ikke »vi er Venner« d.e. som Hilsen »vi er venligsindede mod. 
Eder«, en Betydning, som heller ikke stemmer med den Kendsgerning, 
at der efter Beretningerne dog var Lejligheder, hvor Eskimoerne brugte 
Raabet samtidig med, at de netop var i høj Grad krigeriske. 
Det er derfor nodvendigt at prove en ny Vej, som bedre kan fore 
til Maalet. Et Udgangspunkt har man da i det særlige Trek, som nok 
hverken Steenstrup eller Thalbitzer har undladt at bemærke, men som 
de dog ikke har benyttet, nemlig det, at Eskimoerne, naar de udstødte 
deres Raab, ogsaa pegede op mod Solen. Europæerne opfattede dem. 
derfor som Soldyrkere, og 1 Olearius’es Liste over Ord fra Danell's 
Grønlændere oversættes »Iliout« og »Ilioun«, aabenbart det samme Ord 
som det her omhandlede Raab, ligefrem ved »Solen«. 
En vejledende Oplysning af afgørende Betydning foreligger hos 
Hans Egede. I sin egen »Relation«, der er udkommen i København 1738, 
fortæller han nemlig under 21. August 1722 om en Grønlænder, der til 
Straf for en begaaet Forseelse blev holdt tilbage i Arrest den Dag, og 
som saa »blev derover meget bange, begyndte at ville hexe, mumlede, og 
brugte pudseerlige Gebærder; talede op til Himmelen, og, iblant andet 
vi ikke kunde forstaae, nævnte Maanen, ligesom han vilde kalde nogen 
til Hielp der fra. Undertiden lydde han til, som han skulde høre nogen 
komme; bad og os høre og give agt paa, der skulde ret nu komme dem, 
som vel skulle frelse hannem fra os.« 
Det vil altsaa sige, at kunde Eskimoerne paa Hans Egedes Tid tro, 
at Himmellegemerne var deres Forbundsfæller, som de kunde true de 
mægtige Fremmede med, saa kunde Eskimoerne paa Danell’s Tid, 
Eskimoerne paa Baffin’s og Hall's Tid og Eskimoerne paa Davis’es Tid 
ogsaa, og man forstaar, hvorfor de har peget op mod Solen, mod Himlen 
og raabt »ilivut«, der netop betyder — »vore Forbundsfæller « 
Gentaget af Søfolkene har dette Raab paa den anden Side kunnet 
virke beroligende tilbage paa Eskimoerne, og heri ligger da Grunden til 
Davis’es Misforstaaelse, at det skulde betyde »jeg mener ikke noget 
ondt«; hvor rigeligt Davis i det hele taget kunde opfatte forkert, frem- 
gaar for øvrigt kun åltfor tydeligt ogsaa af andre Ord i hans Ordliste. 
Mere Mening er der saa i Olearius’es Oversættelse, da den i det mindste 
indeholder noget af en rigtig Kommentar, fordi Solen jo dog hørte med. 
til Himmelaanderne, som Eskimoerne regnede for deres »Forbundsfæller«. 
