Om det gamle Eskimoraab. В 
»ilivut« — eller med stemt Endekonsonant som i ældre Tids Kvinde- 
udtale (jfr. Fabricius’es Grønl. Gramm., 2. Opl. København 1801, Side 10) 
yilivun« — er dannet paa sædvanlig Maade ved at føje Endelsen »—vut«, 
»vore« (jfr. Hans Egedes »Perlustration«, København 1741, Side 97) 
til den vokaludlydende Rodstamme af »ilik«, et Ord, som bruges den Dag 
i Dag, selv om det just ikke hører til de aller almindeligste. Det er optegnet 
af Kleinschmidt i hans grønlandske Ordbog Side 85, i Kjer og Ras- 
mussen's Dansk-grønl. Ordb., København 1893, Side 165 og som fore- 
kommende ogsaa i Labrador og Alaska af Rink 1 hans eskimoiske Ord- 
liste i »Medd. om Grønl.« XI, København 1887, Side 101. 
»Yota« 1 Purchas’es Udgave af Hall er kendetegnet som en Lem- 
læstelse derved, af Halls egen Manuskriptform er »Ylivut«, og a i Davis’es 
»Yliaoute« er i det højeste at regne for en Efterklang af de raabendes 
lange Udtale af (det midterste) i, ligesom e i Slutningen kun er at opfatte 
som en Vokalisering af Aspirationen ved den stærke Udtale af t. 
Den gamle Eskimotro om Himmellegemerne som Aander, der baade 
kan gavne og skade, genfandt nuv. Kommandør Holm hos Angmagssalik’- 
erne paa Grønlands Østkyst, da han overvintrede hos dem 1884—1885, 
jvf. »Meddelelser om Grønland« X, København 1888, Side 114 ff. For 
øvrigt meddeler Hans Egede i sin »Perlustration« Side 123, at Solen og 
Maanen, der af Eskimoerne opfattedes henholdsvis som Kvinde og Mand, 
begge hader den andens Køn, Solen altsaa Mandfolk — i gamle Dage 
maa der da have været noget særlig virkningsfuldt 1 at pege paa Solen 
til at skræmme de fremmede Søfolk med, og saa var der jo endda desuden 
den mægtige Maane! 
Til Slut ønsker jeg at udtale en hjærtelig Так til Docent W. Thal- 
bitzer, der trods vor Uoverensstemmelse i Anskuelser alligevel med 
stor Fordomsfrihed og Venlighed har opmuntret mig til at fuldføre og 
fremlægge denne Undersøgelse. 
